Copyright © Eva Bešťáková, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6415-8

Nezbytná předehra částečně objasňující osobnost H. T.

Tento příběh se odehrál roku 1936 v atmosféře, kterou by historici mohli nazvat dobou růžových brýlí na nose s válečnou hrozbou za zády. Lidé ji vnímali různě. Prozíraví měli oprávněné obavy, jiní věřili ve spravedlnost a starali se o sebe, další smýšleli střídavě podle situace. K takovým patřil i Herman, svědek a zároveň ústřední postava bavorského případu. (Výrazu hrdina se raději vyhněme a příjmení prozatím taky.)

Nehrdina Herman byl potomek vážené pražské rodiny. Přesněji řečeno rodičů. Ostatní blízcí i vzdálení příbuzní se podle výroku jeho otce, známého advokáta, „navždy vyloučili z okruhu nejbližších, když se z Prahy zrádně odstěhovali nebo se mimo její katastr už narodili“. Herman přišel o tety, strýce, bratrance i sestřenice, a protože zavržené příbuzenstvo navštěvovalo jeho prarodiče, nesměl jezdit ani k nim. Tak nekompromisní postoj považoval sice za přehnaný, ale proti lokálnímu patriotismu svého otce neprotestoval z prostého důvodu – dotyčné geny po něm průkazně zdědil a hrdě se k nim hlásil. Jenže ouha, geneticky daná připoutanost k rodné metropoli souvisela i s jistým Hermanovým návykem, který se tatínkovi paradoxně vůbec nelíbil, popouzel ho, zlobil a štval. V čase, kdy se objevil bavorský případ, bylo Hermanovi šestadvacet, ale zmíněným zvykem se lišil od svých vrstevníků i od drtivé většiny lidské populace mnohem dřív. Od šestnácti let si ani jednou po ranním probuzení nepřispal, znovu se v peřinách pohodlně neuvelebil, nezachumlal ani nestrčil hlavu pod polštář a blaženě dál nechrupal. V dětství si ranní lenošení vymáhal škemráním stejně jako jeho spolužáci, ale pomyšlení, že by měl planým povalováním marnit drahocenný čas i v dospělosti, se mu postupně protivilo víc a víc, až nakonec upadl do opačného extrému – začal vstávat nelidsky brzy, svižně a rád. Dalo by se říct, že vyskakoval z postele jako čertík z krabičky. (Tento příměr považoval za příhodný a vtipný, a když byl v pokoji sám, často se mu pobaveně smál.) Dřív než do děvčete se totiž zamiloval do života, a to tak vášnivě, že z něj nechtěl ztratit ani vteřinu. V zimě v létě vstával v pět hodin, prováděl prostocviky u otevřeného okna, otužoval se ledovou vodou v koupelně, kde matka nedovolila instalovat ohřívač vody z obavy před výbuchem plynu a následnou smrtí rodiny a kde se pod kotlem zatápělo jen před sobotním koupáním, při snídani spolykal několik stránek detektivky a z domu odcházel v době, kdy byla většina nájemníků ještě v limbu.

Rodiče zaujímali k Hermanovu počínání rozdílný postoj. Zatímco matka mu laskavě domlouvala, aby si v posteli ještě chvíli pohověl, otec zuřil, osočoval syna z totální ztráty rozumu, a dokonce vyrukoval s anomálií. Herman se hájil heslem starých Římanů Mens sana in corpore sano, kterému rozuměl jak otec právník, tak matka, prostá žena bez akademického vzdělání, a oba synovi zdraví přáli. Marně však doufali, že by se mohli dočkat klidu aspoň v neděli a o svátcích. I tehdy vstával Herman málem za kuropění a místo cesty do kanceláře podnikal dlouhé procházky po ulicích a nábřežích, jejichž půvab si nestačil vychutnat během týdne.

Touha intenzivně prožít každičký den samozřejmě nespalovala pouze Hermana, jen se u něho projevovala jinak. Divoké hýření v nočních barech a vyhledávání milostných dobrodružství, typické pro zlatou mládež, ho nelákalo. Věděl, že je označován za suchara, asketu a faráře bez kolárku, i sám se někdy před zrcadlem posměšně nazýval staromódou či utajeným dorostencem. Dotyčných zvyklostí se ale vzdát nechtěl a svůj skoro samotářský život by nevyměnil za žádný jiný. Navíc považoval časné vstávání nejen za zdravé, ale i nadmíru užitečné. Zatímco spolužáci z ročníku vyspávali kolejní večírky, ráno se potáceli s mokrými ručníky na hlavě a s odporem polykali hořkou kávu s citronem, Herman se pitkám vyhýbal, s čerstvou myslí svědomitě memoroval paragrafy, pilně navštěvoval přednášky a ke zkouškám se dostavoval včas a pečlivě připravený. Za své studijní i zdravotní usilování sklízel od kamarádů slova nepochopení až urážlivý posměch provázený ťukáním na čelo, většinou ale jen shovívavou nálepku nechutného šprta. A pocit osamělosti, který ho občas mezi „zbytkem světa“ přece jen přepadl? Ten mu bohatě vynahrazoval každodenní ruch milované Prahy.

Hermanova výjimečná chuť vrhat se do nového dne málem o půlnoci měla totiž ještě detailnější příčinu. Z celého dne naprosto zbožňoval – ráno. Ránem byl přímo posedlý! A protože ránem začínal každý den v roce, dětina Herman žil v jakémsi nekonečném poblouznění, které ho naplňovalo trvalým skromným štěstím. Ještě cvičil nebo si čistil zuby a už se bláznivě těšil na všední dění v ulicích. Na útržky hovorů. Na spěch kolemjdoucích. Na svist pneumatik po mokré dlažbě. Na čisté chodníky a dobrácké metaře, kteří ty chodníky a vozovky dlouhými rýžovými košťaty zametají a přitom mu říkají: „Mladej pane, uhnou kousek, ať jim nezašpiním lakýrky,“ přestože kolem nich šlape v obyčejných baťovkách. A když později vyšel z domu a na té ulici se ocitl doopravdy, zaplavila ho čirá blaženost. Cinkot tramvají vnímal jako andělské zvonění – průvodčí s brašničkou přes rameno tahá za kabel, cink cink a vůz se rozjíždí. Kam? Jistě za nějakým dobrodružstvím, tajemstvím, překvapením! Herman se zkrátka neustále na něco těšil a to těšení na „něco, nevím co“ ho hřálo a nabíjelo neutuchající energií.

Toho dne, který později nazval prologem k bavorskému případu, vyšel z domu jako obvykle krátce po sedmé. Vzhlédl ke kousku nebe mezi střechami činžáků a zhluboka se nadechl v naději, že už by mohl ve vzduchu rozpoznat aspoň slabý závan čerstvého chladu z hor, prvního posla nadcházejícího podzimu. Po jeho sebemenším náznaku toužil jako každým rokem už od půli srpna, přestože uplynulé léto vedrem nikoho nesužovalo. Právě naopak, bylo tak deštivé, že obilí slehlo, brambory shnily a noviny předpovídaly výrazné zdražení potravin. Jenže letní deště byly teplé a únavné a s osvěžujícím dechem podzimu neměly nic společného. Byly jen nepříjemné, stejně jako dva nečekané noční protiletecké poplachy, které zaskočily obyvatelstvo koncem července. Vesničané utíkali do stodol, zatímco někteří kuřáci ve městě, soudě podle fotografií v tisku, zůstali se zapálenými cigaretami stát v průjezdech a „tma byla zachována do krajnosti“, jak se pod těmi snímky psalo.

I vzduch onoho rána byl podzimu vzdálený – sice zamlžený, ale jen vlažný, lenivý, bez nejmenšího vánku a stopy syrovosti. Čekat v polovině září vítr a plískanice, které Herman miloval a od léta netrpělivě vyhlížel, bylo předčasné. Nezbývalo než se smířit s realitou, tedy kapitulovat před kuchyňskými pachy a čmoudem, příznačnými pro Řeznickou ulici už od patnáctého století. Zplodiny z tehdejších udíren, jejichž vůně se kdysi linula z dávno už zaniklých či přestavěných masných krámů v Lazarské ulici, sice odvál čas, ale aby plíce dalších generací o nic nepřišly, ztrátu jim štědře vynahrazoval kouř z komínů novodobých činžáků. A protože Herman se v jednom z nich začátkem dvacátého století narodil a v roce 1936 stále ještě bydlel, dýchal vlastně rodný vzduch v tom nejpravdivějším smyslu slova.

Touto uklidňující úvahou se s meteorologickým zklamáním pro dnešek vyrovnal a do Vodičkovy ulice zamířil už zase v obvyklém radostném rozpoložení. Okamžitě se ocitl v ráji – čmoud z komínů vystřídala teplá vůně křupavých rohlíků a čerstvě upečeného chleba, která se nesla z nůší pekařských učňů po celém Václavském náměstí. Na odřených bicyklech s nimi kličkovali od chodníku k chodníku mezi auty a tramvajemi jako zajíci a Herman se nemohl na jejich bravurní krasojízdu vynadívat.

Stejně vřelé sympatie choval ke kamelotům s jejich plátěnými taškami naditými spoustou polopravd a novinářských kachen. Vykřikovali senzační titulky tak hlasitě, že mezi nimi občas zaniklo důležité zrnko pravdy či vážné varování. I Herman ve svém ranním opojení takovou zprávu často přeslechl, třeba když byl zaujatý klapotem podpatků. Spěchající sekretářky, švadlenky a prodavačky vyťukávaly do dlažby jako morseovkou své vzkazy: Do dílen, kanceláří a obchodních domů přijdou včas, aby se pan šéf nezlobil…

Elegantní dámy z vyšších kruhů se v ranních hodinách na ulicích ještě nevyskytovaly, zato v poledne, když Herman spěchal na oběd k Rozvařilům, už jich byly plné Příkopy. Procházely se kolem výkladních skříní luxusních obchodů, ulevovaly peněženkám movitých manželů, kdekdo se za nimi otáčel a ani Herman si nenechal tak milou podívanou ujít. I v tuto dobu bylo město přímo nabité neurčitým očekáváním, neznámými přísliby zítřka a to všechno ho vzrušovalo.

Nejvíc ho ale dojímala zamlžená jitra pražských věží, rozechvělé úsvity básníků. Svěží rána, jaká opěvují autorky dívčích románů a proklínají noční flamendři zmučení kocovinou.

A kupodivu i neveselá rána žebráků, kteří si naopak dokážou přivstat, aby nepropásli své štamgasty. Když si toho rána na rohu v trafice kupoval své oblíbené České Slovo spolu s krabičkou memfisek a egyptek, mohl si být jistý, že jich už brzy pár uvidí. Ležérně naskočil do rozjíždějící se přeplněné čtrnáctky spolu s několika gymnazisty navlečenými do módních pumpek, pletených pulovrů a bílých košilí a ze schůdků potom v duchu zdravil ranní chodce. Ačkoli už jen pár let před třicítkou, i on je ještě báječně mladý a ten vysněný krásný život, po němž mnoho let tajně a marně toužil, má konečně a teprve před sebou!

Jel jenom tři stanice, ale za tu veselou jízdu mu stály. I tohle byl jeho oblíbený každodenní rituál – na třetí zastávce vystoupit, pokračovat pěšky Havlíčkovou a nakonec Zlatnickou ulicí. K té poslední choval zvlášť vřelé city, jelikož v ní bydlela Vanda Adlerová a existovala jistá možnost, že by dotyčná šťastnou náhodou mohla vyjít z domu a Herman by se k ní na zbytek společné cesty připojil, i když mu nebylo zcela jasné, jestli si takovou možnost přeje nebo se jí bojí.

U Jindřišské věže vystoupil z tramvaje a byli tam – dva seděli na chodníku, jeden stál na rohu opodál. Žebrající chudáky vídal často, některé znal dokonce jménem a jejich časnému vstávání dobře rozuměl, v tomto směru pociťoval dokonce jistou vzájemnou spřízněnost. Přesto mírně zrychloval krok, když je míjel, a pár desetihaléřů či dvacetníků vhazoval do jejich čepic a umaštěných klobouků s provinilým pocitem, že je ve srovnání s nimi příliš dobře oblečený a nasnídaný. Výčitky svědomí pak zaháněl představou, že takový zarostlý strejda si může v Koruně za pět šestáků pochutnat na buřtu a za dva další na včerejší mírně okoralé žemli. Pokud ovšem neošidí žaludek a skromnou almužnu neutratí za štamprli hořké nebo pokud nebude kvůli ošuntělému zevnějšku hned ve dveřích z Automatu vykázán.

V barvité směsici vjemů, zvuků a obrazů ranního města převažovaly z Hermanova pohledu zážitky radostné a půvabné. Bylo příjemné věřit lákavým obrazům, které „moderní doba“ nabízela, naivně se opájet jejími slibnými a svěžími hlasy. A nebyl sám. Právě teď na konci Jindřišské zastavili provoz filmaři! Natáčejí pestrou pouliční scenérii, aby nikdo nepochyboval o její pravosti, a až ji zvěční, uloží ji jako důkaz pro příští generace do halasných týdeníků, případně si část záběrů vypůjčí do některého ztřeštěně zamilovaného či tragicky srdcervoucího filmového příběhu…

Herman na sentimentální slátaniny do kina nechodil, protože milostným historkám zatím nepřišel na chuť a kaleidoskop zvuků a dějů z pražských ulic důkladně znal in natura nazpaměť. Přesto byl pro něj začátek dne pokaždé nový, nevšední a poutavý, vzbuzoval v něm vědomí sounáležitosti s městem a to ho potom provázelo celým dnem. Žil v neochvějném přesvědčení, že byl, je a vždycky bude jeho organickou součástí. Nevěděl sice, zda malý Jan Neruda v Ostruhové ulici točil káčou (i když tuto hračku znal už Komenský, takže to bylo pravděpodobné), ale věděl určitě, že on sám hrál kuličky v Řeznické, a jak se lidově říká, s tím člověk nic nenadělá. Rodné hnízdo je rodné hnízdo, ať je uplácané z hlíny a větviček, nebo z cihel, kamenů a věží.

Z pevného sepětí s Prahou a s její minulostí pramenil Hermanův konzervativní postoj k některým stránkám současného života. Zatímco mládež jeho věku holdovala módnímu kouření cigaret, posedávání u mramorových stolků v kavárnách a bujarému zpěvu nejnovějšího šlágru „Venoušku, že se nestydíš“ z kdovíproč obdivované zfilmované operety Na tý louce zelený, při jejíž premiéře praskala ve švech Lucerna i Fénix, šestadvacetiletému Hermanovi stále ještě vyhovovala maminčina káva culifinda, dlouhé převlečníky, smekání klobouků na pozdrav a staromódní vykání v rodinách.

Všechny dosud popsané Hermanovy pocity svědčí o tom, že jeho útlocitná duše byla sice šťastná, ale současně i plná rozporů. Nebylo divu, vždyť na jejím ztvárnění se podílelo mnohem víc protichůdných faktorů a vlivů, než je pro normální vývin zdrávo. Byla to především přirozená nesobecká láska matky, ale současně i otcova přemrštěná přísnost, diktovaná měšťanskou konvencí pražské lepší společnosti. A protože obě tyto složky v případě Hermanových rodičů značně překročily míru obvyklého výchovného modelu, byl Hermanův duševní vývoj poněkud kostrbatý. Připočteme-li ještě upřímné a čisté zásady skautské výchovy a v protikladu k nim nelítostně útočný dril na německém gymnáziu, nikoho nepřekvapí, že mladý Herman nakonec vykročil do světa dospělých značně zmatený a bez jediné kloudné rady, jak na jeho záludnosti a nástrahy vyzrát. Navzdory tomu však bezradnosti ani zoufalství nepropadl. Jak si s tím vším poradil? Jednoduše – dělal zkrátka to, co uměl a co měl rád. Například brzy vstával a radoval se ze života. A taky se bezstarostně domníval, že tento dar osudu dostal natrvalo.

Jeho duše měla však ještě jednu, pečlivě skrývanou stránku. Navenek seriózní, zdvořilý a uhlazený Herman (na uhlazování nepoddajných kučer padlo denně nemalé množství březové vody a brilantiny) si tajně liboval v dobrodružných snech o vlastní statečnosti, bystrosti ducha i fyzické síle. Byl si jistý, že tyto vlastnosti má a že by je v případě nějaké přírodní katastrofy či lidské tragédie vyžadující pomoc bez váhání projevil, a třeba i na ulici! A tak se v Hermanově osobnosti úcta k někdy už pořádně naškrobeným tradicím minulosti paradoxně mísila s klukovskou průbojností a odvahou směřující vpřed. Občasné potyčky těchto dvou povahových rysů ovšem bral jejich nositel s humorem, bavily ho.

Konec ukázky

Table of Contents

Nezbytná předehra částečně objasňující osobnost H. T.