JIRKA A MODRÝ MĚSÍC

Předchozí čtyři díly:

Jirkův tajný klíč k vesmíru

Jirkův vesmírný lov pokladů

Jirka a velký třesk

Jirka a neprolomitelná šifra

LUCY a STEPHEN

HAWKINGOVI

JIRKA A MODRÝ MĚSÍC

Illustroval Garry Parsons

EUROMEDIA GROUP

Lucy & Stephen Hawking

GEORGE AND THE BLUE MOON

First published as George and the Blue Moon by Random House Children’s Publishers UK, a part of the Penguin Random House group of companies.

All rights reserved

Copyright © Lucy Hawking, 2016

Illustrations by Garry Parsons

Illustrations/Diagrams copyright © Random House Children’s Publishers, 2016

„Building Rockets for Mars“ by Allyson Thomas © 2015 National Aeronautics and Space Administration, an Agency of the United States Government. Used with Permission.

Translation © Lukáš Grygar, Helena Šilhánková, 2020

ISBN 978-80-242-7032-6

Nevím, jak mě bude vnímat svět, ale připadám si jako nadšený kluk zabraný do hry na břehu moře, občas najde hladší oblázek nebo hezčí mušli než obvykle, zatímco před ním leží neprozkoumán velký oceán pravdy.

Isaac Newton

Obrázek na předsádkách:

Růžicová mlhovina (Rosetta), jak ji nasnímal Spitzerův kosmický dalekohled (NASA). Obsahuje několik superhorkých hvězd neboli O-hvězd – jsou to ty modré hvězdy obklopené sférou.

Z těchto hvězd neustále proudí silný vítr a záření, a tak kolem nich vzniká „planetám nebezpečná zóna“, která sahá do vzdálenosti 1,6 světelného roku od středu. Kdyby se v této oblasti nacházela jiná, chladnější hvězda, její potenciální planety by byly odfouknuty do kosmického prostoru.

Růžicová mlhovina je vzdálená více než 5 000 světelných let od naší Galaxie – Mléčné dráhy.

© NASA/JPL-Caltech/Univ. of Ariz. Courtesy of nasaimages.org

NEJNOVĚJŠÍ VĚDECKÉ POZNATKY!

V knize na vás kromě příběhu čekají také nesmírně zajímavé vědecké články a informace. Autory textů, které vám pomohou vše lépe pochopit, jsou tito přední odborníci.

Pozemské oceány   strana 12

Profesorka Ros E. M. Rickabyová

katedra geověd, Univerzita v Oxfordu

Sopky na Zemi, v naší sluneční soustavě i za jejími hranicemi   strana 44

profesorka Tamsin A. Matherová

katedra geověd, Univerzita v Oxfordu

Podmínky na Marsu   strana 84

Kellie Geradiová

astronautka, účastnice simulovaného letu na Mars

Stavba raket k letu na Mars   strana 108

Allyson Thomasová

konstruktérka raketové a kosmické techniky, NASA

Co jsou to chemické prvky a kde se vzaly?   strana 116

Dr. Toby Blench

chemik

Průzkum Marsu   strana 164

Katie Kingová

MSc., Univerzita v Cambridge

Co je to realita?   strana 206

Dr. James B Glattfelder

analytik komplexních systémů

Je z pohledu medicíny hibernace možná?   strana 224

Dr. David Warmflash, M.D.

Je tam někdo?   strana 250

Profesor Stephen Hawking

Univerzita v Cambridge

Co je to kvantová teleportace?   strana 270

Dr. Stuart Rankin

odborník na univerzitní informační systémy,

Univerzita v Cambridgi

Pocit přehledu…   strana 312

Dr. Richard Garriott de Cayeux

astronaut ISS

Velké díky patří Sue Cookové,

redaktorce populárně naučných textů

ve všech knihách o Jirkovi.

A také Stuartu Rankinovi.

1. kapitola

V průzračně modrém oceánu se zlehka zavlnil narůžovělý korál, jak kolem něj proplulo hejno drobných stříbrných rybiček. Náhle sebou rybky jako jedno šupinaté tělo mrskly do protisměru a vystřelily do tyrkysu nad Jirkovou hlavou. Mezi ním a hladinou plula další, větší ryba. Majestátně si to šinula jeho zorným polem a připomínala obrněnou válečnou loď.

Korálem pokrytý útes se svažoval k písčitému dnu, po kterém rejdila řada malých potvůrek s klepety, lačně cvakajícími po nepřítomné kořisti. Pískem se plazili mořští slimáci a zanechávali za sebou klikaté stopy.

Jirkovi před nosem prosvištělo další hejno rybek – tak natěsno, že je mohl skoro lapit. Jejich šupinatá tělíčka hrála všemi barvami, jako kdyby se vodou prohnal maškarní průvod.

POZEMSKÉ OCEÁNY

Země – naše modrá planeta – je ve Sluneční soustavě výjimečná.

Skoro ze dvou třetin ji pokrývají oceány. Ale jak se tady vlastně oceány ocitly? Voda v nich pochází z vesmíru! Když se totiž naše planeta utvářela, byla příliš rozžhavená na to, aby se na jejím povrchu mohla srážet voda.

Ta tehdy existovala jen ve formě ledových krystalků v hlubinách soustavy, v dostatečné vzdálenosti od žhnoucího Slunce – v pásu planetek mezi Marsem a Jupiterem. Odtamtud byla na Zemi „dovezena“. Jak? Na zmrzlých kometách a v meteoritech, které v dávné minulosti Zemi bombardovaly.

Takto se k nám dostaly doslova mimozemské molekuly vody, které tu jsou s námi dodnes. První známky vodní přítomnosti pocházejí z dob před 3,8 miliardami let: byly objeveny v takto starých usazeninách v jihozápadním Grónsku. Právě od té doby existuje voda na Zemi v neustálém koloběhu.

Nejprve ji Slunce ohřeje a v tropických oblastech odpaří, podobně jako uniká pára z vařící konvice. Z této páry vznikají mraky. Ty se po vystoupání do výšky ochlazují a voda z nich postupně naprší zpátky na zem, kde stéká krajinou do potůčků a posléze řek, ústících zpátky do moře.

Část vody také prosakuje do zemské kůry, odkud ji zpátky na povrch dostává například sopečná činnost nebo hydrotermální průduchy na dnech oceánů.

To všechno dohromady znamená, že voda, kterou si doma pustíš z kohoutku, obsahuje molekuly, jež zažily celou historii naší planety. Klidně se tak může stát, že si uvaříš čaj z vody, kterou před desítkami milionů let zaháněli žízeň dinosauři!

Voda je ale výjimečná především tím, že dokáže rozpouštět věci. Právě tato její vlastnost je klíčem k životu, jak ho známe. Když do vody nasypeš sůl nebo si do čaje přidáš cukr, rozpustí se v ní. To je dáno takzvanou polaritou vodních molekul, které rozpouštění umožňuje.

Vůbec nejlíp jí to jde, když má vyšší kyselost: například když z ní přidáním oxidu uhličitého vznikne kyselina uhličitá. A vlastně stačí, když si dáš nějakou vodu s bublinkami, které tvoří právě oxid uhličitý. Cítíš, jak chutná jinak než voda bez bublinek?

Když se voda vypařuje z oceánů do mraků, potká se s oxidem uhličitým v zemské atmosféře a ten ji okyselí. V následném dešti tedy zpátky na zem padá voda kyselejší a lépe rozkládající například kamení, na které prší. Jde o součást procesu, kterému říkáme zvětrávání, a i když trvá stovky tisíc let, dokáže nakonec rozložit i tu nejpevnější skálu.

Pro život je důležité, že při tom voda uvolňuje prvky, které jsou posléze spláchnuty řekami až do oceánů. Tam se promíchávají s prvky, vyvřelými ze zmiňovaných podmořských průduchů – říkáme jim také „černí kuřáci“, protože jde o místa, kde z mořského dna proudí žhavá černá vroucí voda ze zemského nitra. Zatímco ale samotná voda pokračuje ve svém koloběhu a znovu se odpaří do mraků, zanesené prvky zůstávají v oceánech. Některé se usazují jako horniny, například vápenec. Dva prvky ale nemají jak z oceánů uniknout: sodík a chlór. Jejich spojením vzniká chlorid sodný, který dobře znáš pod jiným jménem – sůl! Právě kvůli těmto dvěma prvkům jsou moře a oceány tak slané.

Díky zvětrávání mohl na Zemi vzniknout život. Zvětrávání vlastně funguje jako takový zemský termostat, který vyrovnává pozemské teplotní změny. Právě na teplotách, které na Zemi panují, závisí rychlost zvětrávání. Když se Země oteplí, například kvůli vyššímu záření ze Slunce nebo také kvůli vyššímu množství oxidu uhličitého v atmosféře, zvětrávání se urychlí.

A urychlí se tak i usazování vápence, do kterého je oxid uhličitý pohlcován, a planeta se postupně vrátí do původního stavu.

Myslíš si, že nás tím pádem nemusí trápit změna klimatu? Jak už jsme si řekli, zvětrávání je činnost, trvající stovky tisíc nebo klidně i miliony let. Oproti tomu současné oteplování, způsobené překotným lidským vývojem za poslední dvě století, se děje nesrovnatelně rychleji a planeta na něj nedokáže přirozeně reagovat. Kvůli používání fosilních paliv (např. benzinu pro naše auta a letadla nebo i uhlí v uhelných elektrárnách) a také kvůli obrovskému rozvoji zemědělství pumpujeme do atmosféry – a tím pádem i do oceánů – obrovské množství oxidu uhličitého.

Tím dostáváme naši planetu z rovnováhy, kterou nám předtím dokázala zařídit.

A vlastně nám v těch oceánech zařídila náš samotný život. Sice ještě nevíme, jestli život začal spíš v nějakém „vlažném jezírku“, jak se domníval slavný přírodovědec Charles Darwin, nebo se poprvé objevil v oceánských hlubinách, ale rozhodně závisel na vodě.

Byla to právě voda, která uvolnila do moře látky, které jsou ke vzniku života potřeba. Zatímco na povrchu byly uvězněny v kamenech a skálách, spláchnuté do oceánu se mohly krásně promíchat, jako když připravujete nějakou extra vychytanou limonádu. V hloubkách bylo navíc tohle míchání chráněné jak před ostrým slunečním zářením, tak před extrémními teplotami, které kdysi na Zemi panovaly.

Ať už život vznikl jakkoli, současná věda odhaduje, že první dvě miliardy let zůstával ukrytý právě v oceánech a v nich se pomalu rozvíjel z předchůdců primitivních mikrobů do stále složitějších a složitějších organismů. Ty zároveň uvolňovaly do koloběhu další prvky, především kyslík, který se postupně usazoval v atmosféře, a jeho přítomnost vedla k dalšímu rozvoji života. Objevily se nejprve složitější buňky (těm říkáme eukaryoty) a posléze zásadní „vynález“ veškerého života – kosti!

I ty se neobešly bez minerálů, kterých bylo v pozemských oceánech zvětráváním rozpuštěno více než dost. Právě díky nim mohly vznikat tvrdší krunýře prvních větších živočichů. Vznik kostí, a tedy i koster, pomohl životu vystoupit z oceánu zpátky na pevninu a začít se místo plavání plazit a později i chodit.

Jak už jsme si řekli, v průběhu pozemské historie fungovalo zvětrávání jako termostat, udržující rovnováhu oxidu uhličitého v atmosféře i rozpuštěných prvků v oceánech. Vlastně si můžete celý koloběh představit trochu jako pálení žáhy – když oceán kvůli přílišné kyselosti začala „pálit žáha“, kyselejší odpařená voda mu z pevniny poslala více látek, z nichž se vytvořily usazeniny, které mu od kyselosti ulevily.

A ze kterých pak také vznikaly látky potřebné v kostech budoucích živočichů.

Také jsme si už pověděli, že v současnosti čelí lidstvo zásadnímu problému: námi přidaný oxid uhličitý okyseluje oceány mnohem, mnohem rychleji, než se dokážou kyselosti zbavovat. Za nějaký milion let by to možná dokázaly, jenomže lidstvo musí jednat podstatně rychleji. Oteplování se totiž projevuje už teď – ať už ve stoupající mořské hladině, prudších přírodních katastrofách od hurikánů po lesní požáry, nebo v čím dál větších problémech se suchem a vedry. A citlivější organismy, jako například mořské korály, kvůli rozhozené kyselosti oceánů odumírají.

Jejich „kosti“ najednou nemají z čeho pořádně brát!

Někteří vědci se domnívají, že bychom měli zvětrávání uměle podpořit, ale je otázkou, jestli bychom jen nevyráželi klín klínem a nezpůsobili tím více škody než užitku. Zcela určitě musíme změnit především způsob, jakým získáváme palivo a energii, i jak touto energií plýtváme třeba při dovážení výrobků a jejich balení do zbytečných plastů.

Napadá tě nějaký další způsob, jak planetě pomoci zpátky k rovnováze?

Ros

V dálce si Jirka všiml dalšího zvířete: své starobylé tmavé oči k němu obrátila obrovská mořská želva a k Jirkovu údivu otevřela pusu a promluvila.

Jirko, oslovila ho. Jirko! Najednou neměla ploutve, ale ruce, kterými se k němu natáhla a zatřásla mu ramenem.

Ruce? Odkdy má mořská želva ruce? Jirka se zadumaně vznášel uprostřed podmořského klidu, když vtom…

„Jirko!“ Jeho nejlepší kamarádka Anička držela v ruce lepenkovou virtuální přilbu, kterou měl ještě před chviličkou na hlavě.

Zamrkal a nechal oči přivyknout slunnému odpoledni v Liškově. Už nezíraly do modrých hlubin Korálového moře u pobřeží Austrálie a Jirkovi z toho šla hlava kolem. Už neplul nad největším korálovým útesem na světě, ale dřepěl na dřevěné podlaze příbytku ve větvích jabloně na jejich zahradě. A nemluvila na něj mořská želva, ale jeho kamarádka odvedle, a rozhodně toho měla hodně na srdci.

„Beru si svou přilbu,“ zahudrovala. „Vůbec jsem ti ji neměla půjčovat! Pořád jen zevluješ někde pod vodou! A taky ti chci něco ukázat,“ dodala a zamávala před

Jirkou tabletem. Zapnula ho, ale když se na něj Jirka podíval, musel nejdřív přeostřit z mořských vidin, které mu ještě tancovaly před očima. Oproti nádherám korálového útesu mu obrazovka tabletu připadala velice nezajímavá.

„Tos mě jako vytáhla z virtuální reality, abych si přečetl nějakej dotazník?“ zeptal se vzdorovitě. „Vypadá to jak přihláška na vysokou školu nudy!“

„Ale houbeles, ty trubko,“ trvala na svém Anička.

„Přečti si to pořádně.“

Jirka se podíval znovu a lépe. „Aha!“ vypadlo z něj, když mu začalo docházet, na co se dívá.

„Vidíš?“ pokračovala Anička. „Umíš číst?“

Konec ukázky

Table of Contents

1. kapitola