Přeložila Anna Křivánková

Copyright ©2019 by Rob Hart

All Rights Reserved

Copyright ©2020 for the Czech translation by Anna Křivánková

Copyright ©2020  for Cover design: Michael Morris

Copyright ©2020 for Cover by f9photos/iStock/Getty Images (sky); malerapaso/E+/Getty Images (cardboard boxes); Andrzej Wojcicki/Science Photo Library/Getty Images (drone)

Copyright ©2020  for Author photograph: Anna Ty Bergman

Copyright ©2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6872-9

Věnováno Marii Fernandesové.

Lituji muže, který si žádá kabátu tak levného, že muž či žena, jež na něj vyrobí látku nebo mu dají tvar, při práci vyhladoví.

prezident USA Benjamin Harrison, 1891

1

ZPRACOVÁNÍ

GIBSON

No, tak teda umírám!

Spousta lidí dospěje ke konci života, aniž by o tom věděli. Prostě jednoho dne zhasnou. A teď jsem se tu ocitl s uzávěrkou na krku já.

Nemám čas napsat o svém životě knihu, jak mi všichni pořád radí, takže tohle bude muset stačit. Takový blog by mohl být tak akorát, ne? Poslední dobou toho moc nenaspím, tak mám aspoň něco, čím se v noci zabavím.

A vůbec, spánek je pro lidi, kterým chybí ctižádost.

Aspoň po mně zůstane něco napsaného. Chci, abyste to raději slyšeli ode mě než od někoho, kdo si kouká vydělat zasvěcenými dohady. Ze zkušenosti vám můžu říct, že dohady jsou jen málokdy zasvěcené.

Doufám, že to bude dobrý příběh, protože jsem žil fakt dobrý život.

Možná si myslíte: Pane Wellsi, vždyť máte hodnotu 304,9 miliard, což z vás dělá nejbohatšího muže v Americe a čtvrtého nejbohatšího člověka na téhle boží zemi, jasně, že jste žil dobrý život.

Jenže, příteli, v tom to není.

Anebo – a to je ještě důležitější – jedno nesouvisí s druhým.

Tady je ta pravda pravdoucí: Potkal jsem tu nejkrásnější ženskou na světě a přiměl ji, aby si mě vzala, a to ještě v době, kdy jsem neměl jediný pěťák. Společně jsme vychovali holčičku, která sice vyrostla v požehnaném blahobytu, to ano, ale také jsme ji naučili vážit si peněz. Říká prosím a děkuju a myslí to vážně.

Viděl jsem východ i západ slunce. Viděl jsem kouty světa, o kterých můj táta v životě ani neslyšel. Setkal jsem se se třemi prezidenty a všem třem jsem s úctou sdělil, že mohli odvést lepší práci – a oni mi naslouchali. Sehrál jsem perfektní hru v místní kuželkárně a moje jméno tam dodnes mají napsané na tabuli.

Zažil jsem sice i pár drsnějších chvilek, ale když si tu teď sedím se psy odpočívajícími mi u nohou, moje žena Molly spí ve vedlejším pokoji a má holčička Claire má zabezpečenou budoucnost, není těžké cítit se spokojený s tím, co jsem dokázal.

S obrovskou pokorou říkám, že Oblak je přesně ten druh úspěchu, na který můžu být hrdý. Ten druh úspěchu, na který většina lidí nedosáhne. Svobody mého dětství zmizely už dávno, vlastně si je stěží pamatuju. Tehdy ještě nebylo tak těžké někde se usadit a vydělat si na živobytí. Za nějakou dobu se z toho stal luxus a nakonec fantazie. Oblak rostl a já si uvědomoval, že to může být víc než jen obchod. Mohl by být řešením. Mohl by tomuhle slavnému národu poskytnout úlevu.

Připomenout lidem význam slova blahobyt.

A také se tak stalo.

Dali jsme lidem práci. Poskytli jsme jim přístup k cenově dostupnému zboží a zdravotní péči. Zaplatili jsme na daních miliardy dolarů. Stáli jsme v čele omezování uhlíkových emisí, vyvíjení standardů a technologií, které zachrání planetu.

A dělali jsme to tak, že jsme se soustředili na to jediné, na čem v životě záleží: na rodinu.

Mám svou rodinu doma a svou rodinu v práci. Dvě různé rodiny, které celým srdcem miluju, a rmoutí mě, že je tu nechávám.

Doktor povídal, že mi zbývá rok, a je to fakticky dobrý doktor, takže mu věřím. A vím, že se to brzy dostane na veřejnost, takže co bych vám to neřekl sám.

Rakovina slinivky ve čtvrtém stadiu. Čtvrté stadium znamená, že se mi rakovina po těle rozšířila. Konkrétně do páteře, plic a jater. Páté stadium neexistuje.

Se slinivkou se to má tak – je schovaná vzadu v břiše. Než většina lidí zjistí, že je něco špatně, je to jako když chytne plamenem suché pole. Příliš pozdě, než aby s tím šlo něco dělat.

Když mi to doktor povídal, nasadil ten svůj přísný hlas a položil mi dlaň na paži. A já si pomyslel: Tak, a je to. Teď přijdou špatné zprávy. Takže mi řekl, co je špatně, a čestné slovo, moje první otázka byla: „Ale co taková slinivka krucinál vůbec dělá?“

Zasmál se a já se taky zasmál, a to trochu odlehčilo náladu. Což bylo jedině dobře, protože hned potom to vzalo dost neveselý obrat. Pokud vám to vrtá hlavou, tak slinivka pomáhá trávit jídlo a regulovat hladinu cukru v krvi. Teď už to vím.

Zbývá mi rok. Takže moje žena a já zítra vyrazíme na cesty. Chci navštívit tolik MateříOblaků – tady u nás jim říkáme M-Oblaky – ve Státech, kolik zvládnu.

Chci vám poděkovat. Sice si nemůžu osobně potřást rukou s každým člověkem v každém M-Oblaku, ale udělám, co sakra půjde. Připadá mi to daleko lepší než sedět doma a čekat na smrt.

Stejně jako kdykoliv jindy pojedu autobusem. Lítání je pro ptáky. A vůbec, víte kolik dneska takové lítání stojí?

Chvilku to potrvá a předpokládám, že se budu cítit čím dál unavenější. Možná mě taky trochu popadne deprese, protože navzdory své optimistické povaze je mi zatěžko pokračovat jakoby nic, když mi právě řekli, že umírám. Na druhou stranu, dostalo se mi v životě hodně lásky a dobré vůle, a tak musím dělat, co se dá. Jinak bych tu celý ten rok nebo tak jen seděl a fňukal, a to nejde. Vždyť by mě Molly nakonec zadusila polštářem, jen abych to měl rychleji za sebou!

Už to vím asi týden, ale když to teď píšu, připadá mi to mnohem opravdovější. Už to nejde vzít zpátky.

No nic. To by stačilo. Půjdu vyvenčit psy. Trocha čerstvého vzduchu mi jen prospěje. Jestli někde uvidíte můj autobus, zamávejte mu. To mi vždycky zvedne náladu.

Díky, že jste si to přečetli, a brzy se zase ozvu.

PAXTON

Paxton přitiskl dlaň k výloze zmrzlinářství. Menu na stěně uvnitř slibovalo podomácku vyrobené příchuti. Sušenkovou a čokoládovou s žužu a karamel s burákovým máslem.

Zmrzlinový krámek sousedil z jedné strany s železářstvím „U Taťky“ a z druhé s levnou jídelnou, jejíž pochromovanou neonovou ceduli nemohl rozluštit. U Delie? Nebo Dahlie?

Paxton se rozhlédl po hlavní ulici. Bylo tak snadné představit si ji plnou lidí. Všechen ten život, který tam kdysi bujel. Tohle město patřilo k těm, která v člověku hned při první návštěvě vzbuzují nostalgii.

Teď bylo jen ozvěnou, blednoucí v bílém slunečním svitu.

Otočil se zády ke zmrzlinovému krámku, jenž byl jediným podnikem v ulici, jehož okna a dveře nebyly zatlučené prkny z omšelé překližky. Výloha pokrytá vrstvou špíny na dotek pálila v místech, kde se do ní opíralo slunce.

Při pohledu na zaprášené stohy plechových kelímků, opuštěných sedaček a nepoužívaných ledniček uvnitř obchodu Paxton zatoužil pocítit alespoň nějakou lítost nad tím, co tohle místo asi pro své okolí znamenalo.

Jenomže všechen smutek mu došel už ve chvíli, kdy vystoupil z autobusu. Už jen fakt, že tu teď byl, mu napínal kůži až k prasknutí, jako by byl přefouknutý balon.

Přehodil si tašku přes rameno a připojil se zpět k tlupě, která se šourala po chodníku a dupala po stéblech trávy rašících mezi prasklinami v betonu.

A další lidé pořád přicházeli – ti starší a zranění, kterým se šlo špatně.

Z autobusu vystoupilo celkem sedmačtyřicet lidí. Sedmačtyřicet lidí – vyjma Paxtona. Spočítal si je někdy v půlce dvouhodinové cesty, když už mu na telefonu nezbývalo nic, co by upoutalo jeho pozornost. Byli mezi nimi lidé různého věku i etnického původu. Ramenatí muži s mozolnatýma rukama nádeníků. Shrbení kancelářští pracovníci rozměklí roky strávenými hrbením se nad klávesnicemi. Jedné dívce nemohlo být víc než sedmnáct. Byla malá a vnadná, měla pleť barvy mléka a hnědé copy jí sahaly až k pasu. Na sobě měla starý, levandulově fialový kalhotový kostým, aspoň o dvě čísla větší, sepraný a léty nošení vytahaný. Zezadu mu zpod límce saka koukala oranžová cedulka, jaké se používají v sekáčích.

Všichni si nesli zavazadla. Omlácené kufry na kolečkách drkotaly po nerovném chodníku. Na zádech i na ramenou se pohupovaly tašky. Všichni se potili námahou. Slunce Paxtonovi připalovalo temeno hlavy.

Jistě bylo víc než pětatřicet stupňů. Pot mu stékal po nohách a usazoval se v podpaží, až se oblečení lepilo k tělu. Přesně z toho důvodu si vzal černé kalhoty a bílé triko, aby ten pot nebyl tolik vidět. Bělovlasý muž kráčející vedle něj – ten, který vypadal jako předčasně penzionovaný profesor – měl béžový oblek, jenž teď barvou připomínal navlhlý karton.

Snad už je zpracovací centrum blízko. Snad tam bude chládek. Přál si, aby už byl uvnitř. Cítil to na jazyku – prach vanoucí ze zničených polí, příliš slabých, než aby cokoliv udržela. Řidič autobusu se zachoval krutě, když je vysadil na kraji města. Nejspíš se jen snažil zůstat co nejblíž mezistátní dálnici, aby ušetřil benzín, ale stejně.

Čelo zástupu změnilo směr a na křižovatce odbočilo doprava. Paxton přidal do kroku. Chtělo se mu zastavit se a vytáhnout z tašky láhev s vodou, ale už tak si dopřál dost odpočinku, když zůstal stát u krámku se zmrzlinou. Teď bylo víc lidí před ním než za ním.

Když se přiblížil k rohu ulice, předběhla ho nějaká žena a přitom do něj ze strany vrazila, dost silně na to, aby se téměř zapotácel. Byla to postarší Asiatka s hřívou bílých vlasů a koženou brašnou přes rameno. Usilovně se snažila dostat do čela zástupu. Nakonec ji však zdolala námaha; po pár metrech zakopla a ztěžka dopadla na koleno.

Kolemjdoucí ukročili ke straně, aby jí poskytli prostor, ale nezastavili se. Paxton věděl proč. Pokračuj, zakřičel mu v hlavě hlásek, jenže to samozřejmě nemohl, a tak pomohl ženě na nohy. Holé koleno měla úplně sedřené a po noze jí až k tenisce stékala stružka krve, tak husté, až černala.

Pohlédla na něj, nepatrně pokývla hlavou a vyrazila dál. Paxton si povzdechl. „Není zač,“ pravil, ne dost hlasitě, aby ho slyšela.

Ohlédl se. Lidé vzadu nabírali tempo. Kráčeli s obnoveným úsilím, nejspíš povzbuzeni pohledem na to, jak jeden z nich upadl. Ve vzduchu se vznášel pach krve. Paxton si znovu nadhodil tašku a vyrazil ostrým tempem s cílem dostat se co nejrychleji za roh ulice. Zahnul a spatřil velkou budovu divadla s bílou markýzou nad vchodem. Odrolené štukování na průčelí budovy místy odhalovalo omšelou cihlovinu.

Podél horního okraje markýzy byla nepravidelně rozeseta rozbitá neonová písmena.

N-P-O-Ř-Č-Í

Paxton usoudil, že zřejmě půjde o Na Poříčí, přestože tu po žádné řece nebylo ani vidu. Koneckonců tu kdysi dávno být mohla. Před divadlem stála pojízdná klimatizovaná jednotka a její štíhlé tělo s tichým hukotem čerpalo uzavřeným potrubím studený vzduch do budovy. Paxton následoval dav k dlouhé řadě otevřených dveří. Zatímco se přibližoval, dveře na jednom konci se zavřely a otevřených zbylo jen několik prostředních.

Zaměřil se na prostřední dveře, zrychlil a těch několik posledních kroků už téměř běžel. Jen co se ocitl uvnitř, zabouchly se mu za zády další dveře. Slunce zmizelo a chladný vzduch, který jej obklopil, se podobal polibku.

Zachvěl se a ohlédl se. Viděl, jak se zavírají poslední dveře a znatelně kulhající muž, který se k nim blížil, zůstává venku na žhnoucím slunci. Ten muž ze všeho nejdřív jakoby splaskl. Ramena mu poklesla, taška se svezla na chodník. Potom se mu do páteře vrátilo napětí a muž přistoupil blíž a udeřil dlaní do dveří. Nejspíš měl prsten, protože to zapraštělo, jako kdyby se sklo chystalo roztříštit.

„No tak!“ vykřikl a jeho hlas zněl tlumeně. „No tak! To přece nemůžete! Vždyť se sem táhnu takovou dálku.“

Křap, křap, křap.

„No tak.“

Muž v šedém triku s bílým nápisem RychloNábor na zádech přistoupil k odmítnutému uchazeči. Položil mu ruku na rameno. Paxton nedokázal odezírat, ale předpokládal, že mu říká totéž, co řekli té ženě, kterou nepustili do autobusu. Byla ve frontě poslední a když jí zavřeli dveře přímo před nosem, objevil se muž v triku s nápisem RychloNábor a řekl: „Žádné poslední místo neexistuje. Po práci v Oblaku musíte toužit. Za měsíc se můžete přihlásit znovu.“

Paxton se odvrátil. Nedokázal už v sobě najít víc místa ani pro vlastní smutek, natož pro cizí.

Vestibul byl plný mužů a žen oblečených v tričkách RychloNáboru. Někteří tu postávali s pinzetou a malými igelitovými sáčky a častovali své okolí šťastnými, přátelskými úsměvy. Každý uchazeč měl přikázáno nechat si od nich vytrhnout několik vlasů a uložit je do igelitového sáčku. Potom na něj musel černou fixou napsat své jméno a číslo sociálního pojištění.

Žena, která Paxtonovi odebrala vzorek, byla téměř dokonale kulatá a o hlavu menší než on. Musel se sehnout, aby na něj dosáhla. Bolestně se ušklíbl, když mu vytrhla několik vlasů, a potom napsal své jméno na sáček, který hned vzápětí podal muži připravenému vyrazit. Když pak překročil práh vestibulu a vešel do sálu, podal mu vychrtlý muž s huňatým knírem malý tablet.

„Posaďte se a zapněte si to,“ pronesl lhostejně monotónním hlasem nacvičenou frázi. „Pohovor začne za okamžik.“

Paxton přehodil tašku přes rameno a vydal se uličkou dál. Podlaha byla ochozená skoro až na podklad. Sál páchl jako staré netěsnící trubky. Vybral si řadu v přední části sálu a posadil se doprostřed. Jakmile dosedl na tvrdou dřevěnou sedačku a položil tašku vedle sebe, ozvalo se vzadu rychle za sebou několik kovových cvaknutí a všechny dveře se zavřely.

Jeho řada byla prázdná až na ženu s terakotově zbarvenou pletí a pružnými hnědými copánky vyčesanými do vysokého a neuspořádaného drdolu. Na sobě měla letní šaty v barvě karamelu a sandály stejné barvy, a seděla na konci řady u zdi divadelního sálu, kde byla zdobená vínově rudá tapeta poznamenaná vodními skvrnami. Paxton se pokusil zachytit její pohled a usmát se, jednak ze zdvořilosti a jednak proto, že jí chtěl lépe vidět do tváře. Nevšimla si ho, a tak znovu sklopil oči k tabletu. Z tašky si vytáhl láhev s vodou, polovinu vyzunkl a pak stiskl tlačítko na hraně tabletu.

Obrazovka ožila a v jejím středu se objevila velká číslice.

Deset.

Pak devět.

Pak osm.

Když došlo na nulu, tablet zavibroval a zablikal a čísla nahradil sled prázdných kolonek. Paxton si pevně opřel tablet v klíně a soustředil se.

Jméno, kontaktní informace, stručný přehled předchozích zaměstnání. Velikost trička?

Nad kolonkou přehledu předchozích zaměstnání Paxtonova ruka zaváhala. Nechtělo se mu vysvětlovat, co dřív dělal, ani jaký sled událostí ho zavedl až do rozvráceného divadelního sálu v rozvráceném městečku. Musel by totiž zároveň vysvětlit, že mu Oblak zničil život.

Jenže co má tedy napsat?

Věděli by vůbec, co je zač?

Při pomyšlení, že by v přehledu předchozích zaměstnání zmínil svou pozici výkonného ředitele, Paxton zjistil, že nějaké to místo pro smutek by se v něm přece jenom ještě našlo.

Žaludek se mu sevřel, a tak se rozhodl pro vězení. Patnáct let. Dost dlouho na to, aby projevil loajalitu. Tak tomu bude říkat, kdyby se někdo ptal. Loajalita. A jestli se někdo bude ptát na tu dvouletou pauzu mezi vězením a současností, tak se s tím nějak vypořádá.

Když vyplnil všechna další pole, objevila se nová obrazovka.

Dopustil jste se někdy krádeže?

Pod otázkou byla dvě tlačítka. Zelené Ano a červené Ne.

Protřel si oči rozbolavělé jasem obrazovky. Vzpomněl si, jak mu bylo devět a stál u otočného stojanu s časopisy ve večerce pana Chowduryho.

Ten komiks, který Paxton chtěl, stál čtyři dolary a on měl jen dva. Mohl zaběhnout domů a poprosit mámu o peníze, ale místo toho s třesoucíma se nohama čekal, než přišel nějaký chlap a řekl si o krabičku cigaret. Když se pan Chowdury sehnul pod pult, kde měl cigarety schované, Paxton komiks sroloval, přitiskl si jej ze strany k noze, aby nebyl vidět, a zamířil k východu.

Zašel do parku, posadil se na kámen a pokusil se do komiksu začíst, ale nedokázal se soustředit. V duchu se urputně vracel k tomu, co právě provedl, a obrázky se mu rozplizly před očima.

Porušil zákon. A navíc okradl někoho, kdo k němu byl vždycky laskavý.

Půl dne sbíral odvahu, ale nakonec se vrátil k večerce a čekal venku, dokud si nebyl jist, že uvnitř není nikdo jiný. Potom donesl komiks k pultu, svíraje ho v náruči jako mrtvé zvířátko. V přívalu horkých slz a soplů vysvětlil, jak moc je mu líto, co provedl.

Pan Chowdury slíbil, že nezavolá policii, nebo hůř, mámu. Ale kdykoliv pak Paxton přišel do večerky – a byla to jediná večerka dosažitelná pěšky, takže neměl na vybranou – cítil v zádech spalující pohled starého prodavače.

Konec ukázky

Table of Contents

1 ZPRACOVÁNÍ