Lou Reed: Život

Anthony de Curtis

Copyright © 2017 by Anthony DeCurtis

Translation © 2020 by Eva Křístková

ISBN 978-80-242-7034-0

Pro Francesku, mou špičku hory, můj vrchol – to a vůbec všechno.

Úvod

Pro vás cokoli

„Lidi se mě pořád ptají: ,Proč nevycházíš s kritiky?‘“ řekl mi jednoho večera v roce 2012 Lou Reed. „A já jim vždycky odpovídám: ,Vycházím s Tonym Curtisem.‘ To je umlčí.“ Seděli jsme tehdy v jídelně Kelly Writers House (Domu spisovatelů) na Pensylvánské univerzitě, kde vyučuji tvůrčí psaní. Podařilo se mi přemluvit ho, aby mi poskytl interview před asi padesátkou pozvaných hostů a poobědval s tuctem studentů, členů fakulty, hudebníků a místních novinářských es. Jako vždy ale nebylo u Lou Reeda až do poslední chvíle vůbec nic jisté.

Přimět Loua, aby přijel na Pensylvánskou univerzitu do Filadelfie, nebylo nijak snadné. Program schůzky se s jeho manažerem domlouval dlouhé měsíce a ten dobrý muž mě ujišťoval, že ho Lou schvaluje. Kelly Writers House je budova o třinácti místnostech v samém srdci univerzitního kampusu a interview mělo proběhnout v hlavním sále. Lou měl obdržet menší částku a na programu byla krátká recepce, hodinový rozhovor a domácí pohoštění, které se mělo podávat tamtéž. V předchozích letech to vše absolvovali Patti Smith, Suzanne Vega nebo Rufus Wainwright a skvěle si to užili, ale Lou Reed byl jiný. Věděl jsem, že po někom, kdo si v takových akcích moc nelibuje, toho chci opravdu hodně, a potřeboval jsem se předem ujistit, že je srozuměn se vším, co takový večer obnáší. Jeho manažer mě ubezpečil, že je.

Dva dny před událostí mi ale zavolal s prosbou, jestli bych si s Louem nemohl promluvit. Lou byl totiž momentálně ochoten přistoupit pouze na interview – na recepci a večeři už ne. Smysl celé akce však spočíval právě v její neformálnosti, a tak byla změna programu nepřijatelná. Jenže Lou byl neoblomný. Když jsem mu následujícího dne zavolal, zvedl telefon a pronesl „Haló?“ tónem, který zněl, jako by vycházel z hrobky. Vysvětlil jsem mu situaci a on suše podotkl: „Taky nemusíme dělat vůbec nic.“ Geniální umělec, jehož jsem znal, se proměnil v „Lou Reeda“. Když jsme ten hovor končili, neměl jsem tušení, jestli se objeví, nebo ne.

Nakonec dorazil. Na uvítanou mě mile pozdravil, jako by se předešlého dne vůbec nic nepatřičného nestalo, a zamířili jsme do kanceláře fakulty, která sloužila zároveň jako společenská místnost. Na úvod si řekl o klobásu, což mě i personál Kelly Writers House, který tu sloužil, velmi pobavilo. Co bude strašlivý Reed vyžadovat? Kluky? Holky? Drogy? Ne, klobásu. Později jsem se dozvěděl, že klobása je nutností: pomáhá mu při diabetu. Přinesli nám mísu s uzeninami a sýry z vyhlášeného filadelfského lahůdkářství Di Bruno Bros. a on si se mnou začal povídat, jako bychom měli času na rozdávání.

Zatímco jsme hovořili, slyšel jsem, jak se dole v přízemí scházejí hosté na recepci. Reed si mezitím vzal plátek pršutu, a když ho ochutnal, začal se nad ním rozplývat. Prý je to bezpochyby nejlepší pršut, jaký kdy jedl. Byl bych tak laskav a prozradil mu, kde by ho mohl koupit? Představil jsem mu ženu, která jídlo objednávala, a on ji zahrnul díky a otázkami. Mezitím už byla recepce v plném proudu a co chvíli někdo nakoukl do dveří, aby zjistil, jestli už vyjdeme ven. Usoudil jsem, že recepci bude třeba oželet. Lou byl ale ve vstřícné náladě, a pokud interview půjde dobře, bude možná ochotný zůstat i na večeři. Dál jsme si tedy užívali jídla, až jsem nakonec vstal se slovy: „Snad abychom šli udělat ten rozhovor.“ Podíval se na mě, jako by na to úplně zapomněl, ale zvedl se a zamířil za mnou dolů do hlavního sálu.

Když jsme se objevili, cítil jsem, jak publikem projela elektrizující vlna. Lou samozřejmě vypadal naprosto lhostejně. Pro něj bylo takové napětí mořem emocí, v němž plaval jako ryba ve vodě, vzduchem, který dýchal. Místnost byla malá a nacpaná k prasknutí. Spousta lidí přijela z velké dálky, jen aby tu mohli být. Všichni věděli, že je Lou v budově, a když se neobjevil na recepci, shromáž-dění znervóznělo. Koneckonců je to přece Lou Reed. Třeba se jednoduše sebere a odejde. Usadili jsme se do dvou křesel vpředu, upravili jsme si mikrofony a já jsem hned na úvod Reedovi poděkoval, že přišel. „Pro vás cokoli,“ odpověděl. Náš rozhovor trval asi hodinu. Mluvili jsme o psaní, o Andym Warholovi, Delmoreu Schwartzovi, o Velvet Underground i Laurii Andersonové. Odpovídali jsme i na dotazy z publika. A pak bylo po všem.

Lou byl teď v opravdu skvělé náladě. Zůstal sedět v křesle a lidé ho přicházeli pozdravit a přinášeli si různé materiály, aby jim je podepsal. Ke každému byl laskavý, prohlížel si rarity, které mu předkládali, a občas podotkl, že některé nemá ani on sám. Asi po čtvrt hodině se pak s námi odebral na večeři. Každý si nakonec odnesl svůj příběh s Lou Reedem a já jsem dostal pochvalu.

Lou Reeda jsem znal z článků, které o něm vycházely v časopise Rolling Stone i jinde, a v průběhu více než padesáti let jsme na sebe v New Yorku pravidelně naráželi – v klubech, na koncertech, v restauracích i na večírcích. Vždycky jsem cítil, že jedním z důvodů, proč spolu tak dobře vycházíme, je fakt, že jsme se znali z různých společenských akcí dřív, než jsme se potkali jako umělec a kritik. V červnu 1995 jsem uvízl na letišti v Clevelandu, kam jsem přijel dělat reportáž z koncertu, který se pořádal u příležitosti otevírání Rokenrolové síně slávy. V rámci té show vystoupil i Lou doprovázený kapelou Soul Asylum a zahrál říznou verzi písně „Sweet Jane“. Můj let do New Yorku byl zpožděný a já jsem se v duchu připravoval na dlouhé čekání, když vtom jsem narazil na jednoho známého z nahrávací společnosti a ten mě představil Louovi a Laurii Andersonové. Nic tak nesvědčí navazování nových známostí jako nekonečné čekání na letišti.

„Vy jste recenzoval New York pro Rolling Stone, co?“ zeptal se Reed a měl na mysli svoje klasické album z roku 1989.

„Správně.“

„Kolik jste mu dal hvězdiček?“

„Čtyři.“

„Měl jste mu dát pět,“ řekl. Ale usmíval se. Ledy byly prolomeny.

A tak jsme seděli v letištní hale a klábosili. Na přetřes přišel i seznam pěti set formativních písní rokenrolu, jak jej sestavila nadace Síně slávy, a Loua zajímalo, jestli je mezi nimi i „Walk on the Wild Side“. Byla a jeho, zdálo se, potěšilo, že je v seznamu zastoupen. Potom se zeptal, což bylo milé gesto, jestli je v tom seznamu i Lauriina skladba „O Superman“. Nebyla, ale já jsem tehdy pochopil, jak je pro něj Laurie důležitá. Nechtěl, aby se v té chvíli všechno točilo jen kolem něho.

Ačkoli jsem od té doby udělal s Louem přibližně půl tuctu rozhovorů, nejraději vzpomínám právě na takové neformální chvíle. Pamatuji si, že na večírku pořádaném Amnesty International jsem s ním dlouze rozprávěl o Brianu Wilsonovi, kterého velmi obdivoval. Jindy jsem se s ním zase srazil před Trattoria Dell’Arte na Sedmé Avenue, když spolu s Laurií mířil do Carnegie Hall podívat se na kubánské muzikanty, kteří participovali na projektu Buena Vista Social Club. Byl teplý letní večer a Lou měl na sobě světlou košili s krátkými rukávy. Tou dobou už mu táhla šedesátka a šedivěly mu vlasy. V zapadajícím slunci jsem si všiml stařeckých vrásek na jeho tváři i krku. Nebyl to ten notoricky známý, hrozivě vyhlížející Lou Reed oháknutý v kůži. Spíš vypadal jako člověk, jímž se do jisté míry stal: stárnoucí Newyorčan židovského původu, který si večer vyrazil za zábavou se svou umělecky založenou, atraktivní přítelkyní.

Zdálo se také, že je ve fantastické náladě. Už se nemohl dočkat, až uvidí vystoupení, a zeptal se, jestli jdu také. Když jsem mu vysvětlil, že nemám lístek, napůl žertem prohodil: „Myslíte, že bychom vás tam s Laurií mohli propašovat jako…“ zaváhal a chvíli hledal ten správný výraz, „…nějakou celebritu?“ Všichni jsme se tomu zasmáli, ale mě to přesto dojalo.

Potkávat ho takhle ve městě bylo něco, co ve mně pokaždé vyvolalo pocit hrdosti na to, že jsem rodilý Newyorčan. Lou, umělec nedozírného významu, byl – jak napovídá titul jedné jeho skladby – také „NYC Man“, chlapík z New Yorku, a byl jeho neodmyslitelnou součástí stejně jako – řekněme – newyorská Dvojčata. On ani věže Světového obchodního centra tu už nejsou, ale město stále stojí, byť o mnohé ochuzeno.

Taková setkávání a rozmluvy s Louem vzniku této knihy jistě napomáhaly, ale zároveň vše komplikovaly. Desítky let, už od dob jeho působení ve Velvet Underground, jsem byl Louovým fanouškem a jeho díla jsem si bezvýhradně cenil. Nikdo kromě Boba Dylana, The Beatles a Jamese Browna neměl tak zásadní vliv na populární hudbu jako on. Zvlášť tehdy, když jsme na sebe někde náhodně narazili, odcházel jsem vždy s pocitem, jak je to zvláštní, že se s Lou Reedem tak dobře znám.

Ne že bych si neuvědomoval, že i já jsem mu užitečný. Psal jsem o něm dobře a s uznáním. On sám se přitom odjakživa pokládal za spisovatele a to, že mám doktorát z americké literatury, píšu pro Rolling Stone a učím na prestižní univerzitě, pro něj vždycky hodně znamenalo, i když by něco takového nikdy nepřiznal. Abych si vypůjčil výrok od jednoho jeho blízkého přítele, fotografa Micka Rocka, viděl jsem Loua tak, jak se chtěl vidět on sám.

Vždycky jsem ale vnímal jeho nekonečnou rozporuplnost, která mě fascinovala. Kdykoli jsem s ním dělal rozhovor, neušlo mi, jak v jistých okamžicích znervózněl, sevřel čelisti a oči mu ztvrdly. Cítil jsem, že se mi chytá něco odseknout, jako to mnohokrát předtím udělal tolika jiným autorům. Viděl jsem, jak se stává tím pověstným Lou Reedem. Potom ale jako by si vzpomněl, že jsem to já, že to je v pořádku, uklidnil se a na otázku prostě odpověděl. Dokonce zažertoval na téma, že schytat urážku od Loua Reeda začalo v hudební branži platit za jakési vyznamenání („Tak nějak vás to zoceluje, co?“), a jak dotyčnou osobu využít ve svůj prospěch. „Chraň bůh, abych byl někdy na lidi hodnej. To by byla cesta do pekel,“ řekl mi. „Faktem je, že když si o tobě lidi myslej, že jsi tvrďák, dělá to hotový divy, protože po tobě pak nežádají věci, do kterejch se ti nechce. Bejt na někoho milej? Hotová katastrofa! Jenom si koleduješ o malér. Lidi si hned řeknou: ,To je takovej krotkej chlápek, toho si podáme.‘ A naopak: ,Ten? Na toho zapomeňte. Rozsápe vás na kusy.‘“

Když Lou zemřel, byl jsem z toho v šoku stejně jako kdokoli, kdo nepatřil k okruhu jeho nejbližších. Příležitost napsat tuto knihu přišla krátce nato a já jsem nad tou nabídkou hodně přemýšlel. Dokud Lou žil, jistě by si to nepřál a já bych takovou práci zcela jistě nenapsal. Tak daleko by jeho „Pro vás cokoli“ nikdy nesahalo. Není pochyb, že tenhle text nevidí Lou Reeda vždycky jen takového, jak by se chtěl vidět on sám. Některé stránky jeho sexuálního života, závislost na drogách i hrubost, kteru tak často uváděl do rozpaků své okolí a jíž by se byl v jistém smyslu rád zbavil, to vše je tu vylíčeno do nejmenších detailů. Stejně jako jeho velkorysost, laskavost, jeho talent, vize i génius. Pokud ho tedy tato kniha nepředstavuje takového, jaký by se rád viděl, představuje ho – v míře, v jaké pro mě bylo možné jej vystihnout – takového, jaký skutečně byl. A věřím, že i takového, jaký byl podle vlatního vědomí a svědomí. Je to plnokrevný, intimní portrét umělce a člověka, jaký si Lou plně zasluhuje stejně jako kdokoli jiný jeho formátu.

Lou miloval Hamleta a často se k němu v běžném hovoru i při různých rozhovorech odkazoval. Když jsem přemýšlel nad tím, co jsem o něm napsal, vytanuly mi na mysli konkrétní verše z této slavné Shakespearovy hry. V jednom okamžiku, kdy Hamlet mluví o svém mrtvém otci – impozantní postavě, která ho doslova straší –, prostě říká: „Byl to muž, skvělý muž. Takového už nikdy neuvidím.“ Totéž platí i o Lou Reedovi. Byl to skvělý člověk. A už tu není.

New York City

Březen 2017

1

Z Brooklynu na Long Island

Lou, který dostal jméno Lewis Alan Reed po matčině zesnulém dědečkovi, se narodil 2. března 1942 v nemocnici El Beth v newyorském Brooklynu. Jeho rodiči byli Sidney Joseph a Toby Reedovi. Sidney byl chytrý, pohledný a ctižádostivý účetní a Toby žena v domácnosti, o jejíž kráse se zmiňovali všichni, kdo ji znali. O tři roky dříve, v jejích devatenácti letech, ji na jedné z mnoha místních soutěží krásy pořádaných v tehdejším New Yorku zvolili „královnou stenografek“. Nominovala ji firma, u níž pracovala, United Lawyers Service. Ona však se svou charakteristickou skromností prohlašovala, že jediný důvod, proč ji vybrali, byl ten, že „ta opravdu hezká stenografka byla toho dne zrovna nemocná“. Její fotografii otiskl Brooklyn Eagle a královnou krásy byla korunována na Plese stenografů, který se konal v Manhattanském centru na Třicáté čtvrté ulici, bůhvíkolik stanic metra a lán cesty od Brooklynu, kde žila.

Země se sotva stačila vzpamatovat z hospodářské krize a právě zuřila II. světová válka, ale Brooklyn představoval klidné, byť trochu drsné místo k životu. Byla to etnicky smíšená čtvrť s italskými, irskými, židovskými a africkými komunitami, které spolu sousedily a v některých případech se i překrývaly, se všemi problémy, jaké s sebou takové soužití přináší. Na rozdíl od nebetyčných mrakodrapů a neúprosné modernity Manhattanu byl Brooklyn starosvětské sousedství vyznačující se lidskými rozměry. Budovy tu byly nízké a místní obyvatelé měli v dosahu pouhých několika bloků vše, co potřebovali. Přistěhovalecké komunity balancovaly na křehké hraně mezi snahou obnovit důvěrně známý kolorit svých evropských domovin a ochotou přijmout nové možnosti, jaké nabízel život v Novém světě.

Rodiče Toby i Sidneyho přišli na začátku 20. století z Evropy. Zatímco ti její pocházeli z Polska, jeho přišli z Ruska. Sidneyho otec Mendel Rabinowitz založil úspěšnou tiskárnu a usadil se v brooklynské čtvrti Borough Park, což byla oblast, kde žili převážně Italové a Židé. Typicky židovské příjmení Rabinowitz by Sidneymu moc neprospělo, pokud se chtěl prosadit i mimo své bydliště, a tak si je legálně změnil na Reed.

Reedovi nebyli zbožní věřící a nepatřili ani ke společenství kolem synagogy, i když Lewis nakonec přece jen podstoupil bar micvu. Tvrdohlavý Sidney Reed neměl organizované náboženství rád. Byl to svým způsobem samotář, a rodina tudíž neměla příliš mnoho blízkých přátel. Nezačlenila se ani do žádného z místních spolků. Žila v malém nájemním bytě. Sidney měl blízký vztah s mladším bratrem Stanem, který s Reedovými i nějakou dobu bydlel, ale po většinu doby vedli Reedovi upjatý a uzavřený život. Lewis byl prvorozený a jako prvního a jediného syna jej jeho židovská rodina doslova hýčkala.

Tak jako mnoho jiných mužů v té době se Sidney pokoušel najít si na prahu Velké hospodářské krize dobrou práci. Jako výmluvný mladík, který si velmi cenil anglického jazyka, doufal, že se stane spisovatelem nebo právníkem, ale nakonec se z něj stal certifikovaný účetní, jak si to přála jeho matka. Toby, dívčím příjmením Futtermanová, odešla ještě jako náctiletá ze školy a začala pracovat, aby po otcově smrti pomohla uživit rodinu.

Válka byla pro každého člověka a pro Židy zvlášť děsivým časem. Evropu zaplavili Němci a do Spojených států začaly přes Atlantik prosakovat zprávy o tragickém osudu evropského židovstva. Všechna osobní zklamání šla tehdy stranou a v židovské komunitě převládl pocit napjatého, provinilého díkůvzdání. Zdálo se, že člověk musí být vděčný, jestliže má práci a dost peněz na uživení rodiny – a když vůbec žije. Doufat v něco víc znamenalo pokoušet osud.

Brooklyn, v němž Lou Reed vyrůstal, dnes obestírá závoj nostalgie – snad i právem. Někdy se zdá, jako by budoucnost hudebního průmyslu, jež měla přijít, ukuli brooklynští Židé přibližně jeho generace – mezi jinými Carole Kingová, David Geffen, Neil Sedaka, Clive Davis, Neil Diamond, Gerry Goffin, Seymour Stein či Barbra Streisandová. Pro židovské rodiny bylo charakteristiké, že ve svých dětech povzbuzovaly touhu po vzdělání a ctižádost, což se projevovalo jak v tvůrčí rovině, tak v byznysu. Praktické podnikatelské zaměření vycházelo z přesvědčení, že přežít v Americe v době po Velké hospodářské krizi předpokládá najít si povolání skýtající jistotu, že člověk bude za všech okolností schopen platit účty. Kreativita vycházela ze zcela opačného postoje – takového, jenž se vymykal rodičovské kontrole. Židé, kteří přišli do New Yorku, měli stejně jako všechny ostatní imigrantské komunity tendenci vytvářet si takový domov, jaký zanechali za sebou. Dodávalo jim to pocit bezpečí a dnešnímu člověku se to může zdát romantické a okouzlující. Dětem a vnukům těchto imigrantů ale připadaly brooklynské „štetly“ svazující a až bolestně starosvětské. Americká hudba, rozhlas, filmy i televize, to vše mladé lidi lákalo pocitem ničím neomezované svobody, a tomu jejich okolí a přeplněné byty nemohly konkurovat. Tato generace měla ponechat Evropu za zády a v populárním umění stvořit obraz Ameriky, jehož optikou bude vbrzku tuto zemi vnímat celý svět.

Pro někoho byl Brooklyn čtyřicátých a počátku padesátých let světem mléčných barů, veselých prosluněných odpolední na Ebbets Field, mužů postávajících u novinových stánků a čekajících na podvečerní vydání zítřejších novin, z něhož by se dozvěděli výsledky různých sportovních utkání či závodů, a žen vysedávajících na krytých verandách, kde se schovávají před vedrem, dohlížejí na děti a vyměňují si klípky se sousedkami. Pokud Reed tyto každodenní stereotypy vůbec zaznamenal, nebo se jich dokonce sám účastnil, pronikly v pozdějších letech jen zřídkakdy do jeho povědomí a o vzpomínky na ně se s nikým nedělil. O své brooklynské výchově opakovaně tvrdil, že byla kombinací útlaku v rodině a napětí mezi sousedy. Jako písničkář sice opěvoval drsnost newyorských ulic, ale jako chlapec, který tu vyrůstal, ji pokládal za odpudivou – děsivou a zároveň tak trochu pod svoji úroveň. Při zpětném pohledu si ji nedokázal ani romantizovat a popisoval ji v konturách daleko horších, než jaká pravděpodobně byla. Napínat představivost až do krajnosti byl zvyk, který si osvojil už v raném mládí.

Reed chodil do základní školy č. 192 na Osmnácté Avenue, čtyři bloky od bytu svých rodičů. I přes tak krátkou vzdálenost ho do ško-ly vodila matka. Nejednou vzpomínal, že až do svých devíti let nikdy nešel do školy sám, protože „kdybyste šli po ulici, někdo by vás určitě zabil“. Pokud šlo o školu samotnou, tvrdil, že „vás tam nechali nastoupit do řady na dvoře obehnaném drátěným plotem, kde nerostla ani tráva, po které by se člověk mohl projít, hřiště bylo betonové a o polední pauze tam měli hlídače. Lidi chcali po ulicích, a když se děcku zachtělo na hajzl, muselo se přihlásit, vystoupit z řady a vymočit se skrz plot. Bylo to tam, myslím, jako v koncentráku.“ Samozřejmě je nepředstavitelné, že by tehdy – ostatně i v kterékoli jiné době – učitelé, a zvlášť na smíšených školách, nabádali chlapce, aby raději močili přes plot, než aby si odskočili na chlapecké záchodky. Třeba to tak ale kluci dělali o své újmě, když si hráli na školním dvoře, nechtělo se jim nikam odcházet a zrovna tam nebyl nikdo z učitelů ani ti zmiňovaní tyranští hlídači, kteří by na ně dohlíželi, a Reed si pak ve vzpomínkách vše spojil, aby tu historku trochu okořenil. Když ošem přirovnáváte svou základní školu ke koncentráku, jakkoli to zní přehnaně, je zřejmě možné úplně všechno.

Pokud Reedovi současníci slýchali v dobách dětství a dospívání v Brooklynu působivé výkony pouličních muzikantů nebo je uchvacovaly divy newyorského rozhlasu, na něho samotného ta kouzla nijak nepůsobila anebo je prostě nezaregistroval. „V Brooklynu jsem neslyšel vůbec nic,“ prohlásil. „Rádio neexistovalo.“ A uzavřel: „Nešťastnější než během těch osmi let, co jsem tam vyrůstal, jsem snad ani nemohl být.“ Později jen tak žertem dodával: „Většina dětských vzpomínek mi úplně chybí. Měl jsem tak nepříjemné dětství, že si nevzpomínám absolutně na nic, co se odehrálo před mým jedenatřicátým rokem.“ Pravda je nicméně taková, že chodil s otcem na zápasy brooklynského baseballového týmu Dodgers, ač tuto zkušenost později zlehčoval, přičemž sarkasticky dodával, že pravým důvodem jeho cynismu je fakt, že Dodgers Brooklyn hanebně opustili, což v té době brooklynským patriotům nepřestávalo lámat srdce a hodně se o tom tehdy psalo. Reed tvrdil, že mu na Dodgers „velmi“ záleželo, ale jejich odchod do Los Angeles v roce 1957 – ironií osudu dlouho poté, co se se svou rodinou z Brooklynu odstěhoval –, ho od jakéhokoli dalšího zájmu o baseball odradil.

Když bylo Reedovi pět let, narodila se mu sestra Merrill, jíž doma přezdívali Králíček. Se dvěma dětmi začali rodiče, stejně jako mnohé jiné solventní rodiny žijící v té době ve městech, vážně uvažovat, že se přestěhují na předměstí. Válka skončila a z Ameriky se stával motor světové ekonomiky. Rodilo se hodně dětí a přelidněná městská centra se začínala k nerozeznání podobat stísněným podmínkám, před nimiž tolik jejich předků uprchlo z Evropy. Poválečné období v Americe charakterizovala touha vést poklidný, normální život, vymazat Evropu s jejími válkami a genocidou z paměti, hodit minulost za hlavu a žít si svůj sen o věčně světlé americké budoucnosti. Zároveň však nastupovala studená válka a s hrozbou jaderného vyhlazení se nad celou epochou trvale vznášel stín strachu. Taková připomínka smrtelnosti ale jen přiživovala touhu po stabilitě, jakýsi skrytý hlad po řádu. Vzkvétající ekonomika i reformy Nového údělu, jež zavedla Rooseveltova vláda, aby skoncovala s krizí, činily ze společenské mobility v Americe opět reálnou možnost. Sen o vlastním domě se pro miliony lidí stával skutečností. A když Sidney Reed dostal nabídku pracovat jako pokladník u firmy Cellu-Craft na Long Islandu, která stejně jako společnost z filmu Absolvent (The Graduate) vyráběla plasty, zdálo se, že Reedovi konečně dosáhli svého snu. A tak se v roce 1952 celá jejich rodina přestěhovala do Freeportu na Long Islandu.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod Pro vás cokoli

1 Z Brooklynu na Long Island