LOĎ S OTROKY

Josef Klíma

Copyright © Josef Klíma, 2002, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7077-7

Tato kniha je hra s realitou. Proto některé věci a postavy mohou leckomu připadat povědomé, ale fakticky je jakákoli podobnost se skutečnými událostmi a postavami zcela náhodná.

J. K.

Pár slov na vysvětlenou pro mladší čtenáře

Tato kniha vznikla jako jeden z prvních románů reflektujících divoká devadesátá léta minulého století. Proto v ní ještě mobilní telefon zdaleka není samozřejmostí, internet je v plenkách a Romům se běžně říká Cikáni. I já jsem v té době každého 21. srpna chodil na Vinohradskou třídu, kde mě v roce 1968 málem zastřelili ruští vojáci, kteří okupovali náš stát, a dohasínala ve mně euforie listopadové revoluce z roku 1989, kdy jsme se konečně vymanili ze čtyřicetileté nadvlády komunistického režimu. A i já jsem svými televizními reportážemi přispěl k romskému exodu do Kanady a Velké Británie, tak jako protagonista knihy Dan Glas. Přemýšlel jsem, zda v tomto vydání nemám některé věci změnit, přizpůsobit novému vnímání světa, který se mezitím proměnil. Ale rozhodl jsem se nezměnit ani slovo, protože by to nebylo autentické.

Josef Klíma

Prolog

Včera v noci jsem zemřel.

Zažil jsem to už mnohokrát, každý z nás to zažil ve snu mnohokrát.

Jenže tentokrát to bylo jiné. Nebyl jsem na svém vlastním pohřbu, kde občas zažíváme všechny ty zvláštní věci, jako jsou rozhovory s dávno zemřelými nebo pohled na vlastní mrtvé tělo, na vlastní rakev. Neměl jsem ani nepřekonatelný pocit smutku, který nás budí ze sna o vlastní smrti usedavým pláčem, necítil jsem ani slast ulehčení, když konečně procitneme a zjistíme, že to není pravda.

Tentokrát jsem poprvé zemřel – zevnitř. Ve vlastním těle. Byl jsem vzhůru, ale nemohl jsem se pohnout, kameněl jsem postupně bez mravenčení přeleželých údů, nepociťoval jsem ani hrůzu, ani paniku, ani úlevu, nepociťoval jsem prostě nic. Bez bolesti, bez emocí jsem se nořil do nicoty, kde není vůně, teplo, chlad, nemohl jsem volat o pomoc, nemohl jsem vydat ani hlásek, nemohl jsem vůbec nic.

A přesto – bůhvíproč? – jsem začal hýbat rukama, které byly stejně nehybné jako zbytek těla. Zevnitř, jako bych měl druhé ruce uvnitř bytosti, vykonával jsem silou vůle nejdříve fiktivní a pak i skutečné pohyby, jako když se člověk snaží vyhnat tělo z velké hloubky na hladinu. A nakonec jsem z té nicoty i vyplaval.

Bylo pět hodin ráno, nic zvláštního se nedělo ani kolem, ani ve mně, jen jsem uviděl loď, jak mi pluje rovnou do postele. Žádná Queen Mary, jen nějaká z těch větších jachet, které vždycky včas zabočí, než doplují k mým dveřím, takže se nemusím bát, že skončí u mě v peřinách. Je to prosté: našel jsem si tady, v Doveru, v přístavišti jachet, pokojík, protože se mi líbil, a pro ty, kdo ho platí, je teď, mimo sezónu, cenově přijatelný. Nic víc v tom není.

Ale ta předjitřní smrt a loď ve dveřích mi připomněly, jak málo času zbývá, mně, vám, nám všem, abychom ještě včas vyslovili vše, co možná není ani tak důležité, ale čeho by možná byla škoda, kdyby to zemřelo spolu s námi.

Dnes tedy začínám psát tuto knihu. O mně, o Romanovi, o Bohumilovi, o Američanovi se studenou rukou, o falešných pravých miliónech, o televizi i o semtexu, o Evě, o bezvýznamném kusu půdy, který škrtnul zapalovačem, o Meixnerovi se zkaženými zuby i o Olafovi s nezkaženou duší – je toho tolik v tom rychle narůstajícím copu dějů vpletených do sebe, že člověk neví, kde ten cop zpětně nastřihnout a vstoupit do něj, aby všechno dávalo smysl dopředu i nazpátek…

Ale musím to udělat. Co když příště už nevyplavu?

Kniha první

Den lenivý jak neprožit

1

„Vy jste tady za Ramešem?“ řekl strážný, hubu roztaženou od ucha k uchu, jak když pubertánka zahlédne Backstreet Boys. „Já si to hned myslel.“

Cvakl vypínačem, mříž se odchlípla a průvod – kameraman Filip, zvukař zvaný Kompakt, Ramešova advokátka a nakonec i Dan – prošel na vězeňský dvůr.

„To s těma Cikánama se vám fakticky povedlo,“ culil se neovladatelně strážný. „My jich tu máme taky požehnaně. Ale ty by asi v Kanadě nechtěli, co?“ zasmál se k řadám zamřížovaných oken, které se zatím rozhulákaly pozdravy k Danovi a poznámkami k advokátce, jako když záchodové čipy začnou hromadně splachovat.

„Asi to máte těžké s tou vaší popularitou,“ řekla advokátka. Mluvila důsledně spisovně, jako žačka, která se bojí klopýtnutí, když si poprvé vyšlápne v tanečních střevíčkách a úzké sukni. Stejně cupitala i sprchou splašků, které se na ně hrnuly z oken.

„Jak kdy,“ pokrčil rameny Dan a zkoumal očima zamřížované bloky.

Jestlipak tu ještě sedí Kafka? Jedenáct žen přepadl, tři zavraždil, od trestu smrti ho zachránilo jen to, že mu bylo teprve šestnáct. Když s ním Dan naposled mluvil, vypadal jako mladý, slušný mašinfíra, se kterým byste klidně pustili dceru na diskotéku. Ale možná už je v blázinci. Dostal tenkrát deset let s následnou psychiatrickou léčbou. Což znamenalo, že ho budou nutit do kastrace, jinak ani krok ven.

A co Choura, další Danův vrah? Toho zase před popravou zachránilo jen to, že se mezitím přestalo popravovat. „Bůh jediný soudí spravedlivě,“ říkal Danovi a tvrdil, že sedm mrtvol, které mu přiřkli, je jen havlofašistické spiknutí. „Věřím, že vy jediný to natočíte objektivně,“ probodával očima, z nichž svědci dodnes měli třesavku, Dana, kameru i vězeňské plexisklo. Když pak viděl v televizi korunního svědka, kterého neměla ani policie, zažaloval Dana o milión dolarů. Prý na vysílač, kterým bude šířit slovo boží, až se prokáže, že je nevinný.

Sovák tu někde seděl určitě. Nejdřív vekslák, pak majitel největší pražské diskotéky, klasická figurka divokého raného kapitalismu. Mamut s duší dítěte a s obličejem hejska, který zjevně trpí tím, že ho nemá nikdo rád. Zřejmě ani manželka, kterou nechal zabít. Dana na rozdíl od Choury rád měl. Projevoval to tím, že mu chtěl svěřit do opatrování medvěda, kterého choval v kleci v suterénu diskotéky a kterého měl ještě radši.

„Vyhlížíte naši banku?“ řekl strážný a přesunul se na konec průvodu k Danovi.

„Vy už máte v kriminále i banku?“ nechala se chytit advokátka.

„To ne!“ rozchechtal se strážný naplno. „Ale plný patro bankéřů…“ Začal chrlit seznam jmen, co heslo, to palcový titulek v novinách. „Ty tu ale nikdy dlouho nevydržej,“ uzavřel pak. „Jen tak na změknutí – a pak zpátky do cash flow,“ blýskl se, co pochytil.

„Hrozné, že?“ ulevila si tiše advokátka. „Země tunelářů.“

„To jsou ale nejlepší klienti, ne?“ řekl Dan.

„Jak pro koho,“ povzdechla si advokátka. „Já dělám jen lupiče a vrahy.“

Vrah Rameš nevypadal o nic víc vražednicky než Kafka nebo Sovák a oči měl rozhodně lidštější než Choura. Z fleku mohl překupovat kradená auta.

„Prý jste hezky maloval a zpíval. Ještě na základce…“

Na Rameše tenhle drobný novinářský trik zabral. Celý se rozsvítil, jako kdyby nebyl na invalidním vozíku a v přísně střežené cele.

To první měl na doživotí, to druhé skoro. „Vy jste si dal tu práci?“

„Učitelka si vás hrozně pochvalovala.“

„Ona je ještě naživu?“ pokýval Rameš nevěřícně hlavou. „No fakt je, že já zvlčil až na učňáku. A taky jsem vyrost…“ Rozpovídal se o dětství, jako se člověk noří do jediného jezírka, které už mu nikdy nic neznečistí.

„Jaký je rozdíl mezi vámi a třeba Kafkou?“ dostal se Dan po chvilce od zahřívacího kola na trať.

„Kafka? Ten byl úchylnej,“ uprskl si Rameš pohrdavě.

„A vy ne? Zabili jste pět lidí, cpali je do sudů, potápěli do jezera…“

Dan cítil, jak se Filip naklonil přes jeho rameno blíž, aby vyřízl co největší detail Ramešovy tváře. Mohl udělat prostý nájezd, bylo to dost blízko, aby udržel záběr i z ruky, ale když přicházely provokativní otázky, nikdy neodolal. Naposled takhle vyprovokoval slavného bankéře a majitele fotbalového klubu Děkana, aby po kameře nasupeně hrábl. A to mu Dan kladl daleko nevinnější otázku. Jenom jak může dlužit státu stamilióny z privatizace a zároveň kupovat fotbalový stadión. Byl to záběr, který hráli přes rok v upoutávkách.

„My vraždili pro prachy. Jinak nám to žádnou radost nedělalo,“ řekl suše Rameš.

„Tak jako Choura?“ zkusil to ještě jednou Dan.

„Choura je magor,“ zatvářil se Rameš znechuceně. „Taky se do toho moc pokládal. I když jinak než úchyl Kafka. No řekněte sám – copak slušnej lump rozmašíruje důchodce ženijní lopatkou? Vražda je technická věc. Chce to chladnou hlavu a systém. Taky vidíte, jak dopad. Už z toho pánbíčkaření zblbnul nadobro.“

„A co Sovák? Jak byste ve vztahu k sobě hodnotil Sováka?“

Rameš se natáhl pro kalíšek s vodou – samý plastik, aby se nemohl pokusit o sebevraždu, uvědomil si Dan –, napil se a do tváře se mu s hlasitým odříhnutím vloudila těžká otrávenost.

„Sovák? Jako vrah totálně nepoužitelnej.“

„Proč? Taky magor?“

„Srab,“ řekl Rameš a znovu si říhl. „Nastrkuje jiný a sám panikaří, když jde do tuhýho. Lidskej plevel.“

Dan slyšel, jak Kompakt za jeho zády tiše vydechl a podvědomě zvedl oči ke směrovému mikrofonu, který se vznášel jako černá vzducholoď na dlouhém bidle nad jejich hlavami. Buď už mu umdlívá ruka, nebo cítí v tomhle místě střih stejně jako já, pomyslel si. Pětinásobný vrah říká o jiných: lidskej plevel…

„A vy jste nebyli plevel? Vy sám jste přece uvedl při výslechu, že jste pro trest smrti.“

„Já už svůj trest smrti mám,“ zavrtěl se Rameš ve vozíku, jako by chtěl předvést, že na něm už zůstala živá od pasu dolů jen kolečka. „A vím taky něco, co vy, který nezabíjíte, nevíte. Deset let, dvacet let, doživotí – to není žádnej strašák. To máte furt pocit, že se něco stane, že je ňáká šance dostat se ven.“ Výmluvně zakroutil hlavou. „Víte, kolik je tu kluků, co se jen třesou, aby si žili jako my? Sto litrů, fotka – a pět minut strachu, než to uděláte.“

Lišácky se ušklíbl. „Mít nad sebou trest smrti, i my bysme se zatraceně rozmejšleli, jestli nám stojí za to vraždit – a kolik těch vražd si můžeme dovolit. A že jsme měli zakázek! Divil byste se, kdo všechno na tom seznamu byl…“

„Kdo? No jen řekněte pár jmen…“

Ramešovy oči zpichlavěly, najednou připomínaly ty Chourovy.

„To, že jsem vypovídal vo vraždách, co jsme provedli, eště neznamená, že vybleju všechny kšefty, co jsme teprve měli províst. Nechte se překvapit…“

Na okamžik zavládlo ticho, jak si hleděli do očí a Dan se marně snažil dekódovat, co všechno v těch Ramešových je. Bylo tam víc, než říkala ústa. Jen nevěděl co.

„Vy nepřemýšlíte o nějakém vyšším trestu, než je tenhle, pozemský?“ zeptal se pak.

Rameš se znovu zavrtěl a kolo vozíku kviklo jak trýzněná duše.

„Když jsem měl tu bouračku a stal se ze mě kripl, přemejšlel jsem, jestli to není za trest. Ale je to pitomost. Někomu dáte ránu – a von ji stejně vrátí někomu jinýmu. Tak jakejpak bůh?“

Pokaždé, když Dan vstupoval do televizní vrátnice, napadala ho stejná věc: kam si lidé chodili stěžovat, když ještě neexistovala televize?

Ani on netušil před pěti lety, kdy ho bývalý kolega Vítek z časopisu REX zlanařil, aby mu pomohl vytvořit zbrusu nový pořad ve zbrusu nové televizi, že se postupně stane víc ombudsmanem než reportérem.

„Neblbni,“ bránil se tehdy. „Já jsem píšící novinář, odjakživa televizí pohrdám jako povrchním médiem – a teď se na tom sám mám podílet?“

„Ale tady máš jako reportér neopakovatelnou situaci,“ přesvědčoval ho Vítek, původním povoláním psychiatr, k jehož proměně v novináře přispěl sám Dan tím, že mu ještě v REXu otiskl první reportáže. „Poprvé a naposled vzniká v týhle zemi nová televize, úplně na zelený louce. Tebe neláká bejt u toho? Už třeba jen proto, abys to moh jednou popsat v ňáký knížce?“

Tak začalo období, na které teď, s odstupem let, vzpomínal nejraději: schůzky v kavárnách, volné plánování bez odpovědnosti a diktátu času, éra snů, z nichž většina nepřežije probuzení. To spolu vymysleli pořad „Očitý svědek“, který už názvem měnil diváka v účastníka nejrůznějších dějů a událostí, k nimž by se ve svém všedním životě asi jinak nedostal.

A pak druhý zlom. To když šéfové rozhodli, že reportér nezůstane v pozadí, v pozici, která mu odedávna patřila, ale půjde přímo na obraz. Jako průvodce, který vede diváka dějem a otvírá mu skryté komnaty příběhu jako tajné průchody nějakého hradu.

„To už vůbec ne!“ protestoval Dan. „Televize byla odjakživa jen pro hezký lidi, co se hezky oblíkaj a hezky mluvěj. A já ze sebe v mejch letech nenechám dělat ňákýho namejkapovanýho panáka!“

A zase to byl Vítek, kdo ho nakonec přesvědčil. „Když na tom budeme trvat, nikdo nás nebude nutit, abysme byli jiný, než jsme. Důležitý je bejt autentickej. Jedině tak nám totiž lidi můžou uvěřit, že jsme upřímný.“

„Chceme dělat týdenní pořad, složený ze tří reportáží, z nichž ta poslední by měla diváka spíš pobavit a pohladit. Aby se odešel v klidu vyspat a ne rovnou oběsit,“ vtipkoval později Vítek na zahajovací tiskovce nové televize.

Stejně to nakonec dopadlo jinak. Nikdo nemohl předvídat, že z programu, který měl jen jaksi asistovat prostoduchým seriálům a pouťovým show coby jemná přísada reality, se stane ozdoba grafů zvaných rating a share, reportéři budou stejně známí jako zpěváci či herci a že v očité svědky nepromění oni diváky, nýbrž diváci je. V očité svědky toho, jak vypadá konec století v zemi, která si ho malovala původně úplně jinak.

I teď mohl Dan jen hádat, kolik tváří s charakteristickým výrazem prosby nebo zoufalství se k němu ve vrátnici otočí.

Tentokrát byly naštěstí jen tři.

Od nešťastné paní, které zmrzačil syna nějaký bohatý opilec v luxusním voze, aniž by se to vyšetřovalo, převzal dokumenty a řekl jí, aby zavolala po poradě. Taktně jí zamlčel, že už třetí týden tam diskutují o tom, má-li cenu točit další a další podobné případy, protože ani ty, které odvysílali, se nijak zvlášť nepohnuly. Noblesní dámu, kterou okradla řízeně krachující firma o milión i o rodinný domek, který za ten milión měla postavit, politoval a upozornil, že už se to vysílalo. Spolu s dalšími podobně podvedenými chudáky dalších povedených společností. Tam alespoň policie, když ji s kamerou otravovali už poněkolikáté, neochotně spustila jakés takés vyšetřování. A od důstojníka ve výslužbě, který přinesl dokumenty o korupci na ministerstvu obrany, převzal igelitku, naditou papíry. Chvilku váhal, má-li mu sdělit, že i tohle téma bude na poradě těžce bojovat s korupcí na ministerstvu zdravotnictví, zemědělství a školství – a pak se rozhodl, že mu nebude předčasně brát iluze.

Byl už skoro v turniketu, když ucítil na rameni plachý dotek ruky.

„Já jsem Meixner. Vzkazoval jste mi, abych dneska přišel.“

„Vy máte ty – vykradený fondy?“ zalovil Dan v paměti.

„Jaký fondy?“

„Tak ten tunel? V pivě?“

„Jakej tunel? Copak v pivě se dá udělat tunel?“

Muž – taky zhruba padesátník jako Dan – těkal očima kolem a naklonil se důvěrně blíž. O co měl míň zubů, o to víc byly cítit.

„Já mám přece ten semtex.“ Zjevně ho potěšilo, jak se Dan zarazil. „Ten, co vodlít do Brazílie z Ruzyně. Načerno. Šedesát tun. No není to bomba!?“ zatvářil se jako člověk, který řekne vtip a čeká smích.

„Zatím jen pohádka,“ řekl Dan unaveně. Od rána točil, ještě ani nestačil autorizovat rozhovor, co s ním dělaly nějaké kanadské noviny, v hlavě už mu tikalo, kdy dá přepsat kazety z věznice, na kdy nasadí střižnu – a taky, co všechno ho čeká nahoře v redakci. Protože vrátnice byla jen první záchytná síť stěžovatelů. Co neprošlo jí, prošlo poštou a telefonem.

„Vy tomu nevěříte, co? Vy si myslíte, že by toho nikdo tolik nepropašoval, že jo?“

„Já nevěřím ničemu, dokud to nemám zdokumentovaný.“

„A co když nikdo nemusel nic pašovat? Co když vám řeknu, že to osobně odbavoval jeden vysokej šéf z vnitra?“ zatvářil se Meixner vítězoslavně a prohrábl si vlasy.

„Předpokládám, že to máte natočený na kazetě,“ ušklíbl se Dan provokativně, aby se toho podivného člověka konečně zbavil.

„Zatím mám na bezpečným místě jen dokumenty. Ale tu kazetu můžu sehnat,“ zazubil se Meixner, zjevně pobaven tím, jak se až teď Danův výraz mění. „Von ten dopravce není žádný béčko. Rád se jistí.“

„Počkejte tady,“ rozhodl se Dan ve vteřině. „Hned jsem zpátky,“ potěžkal výmluvně krabici s kazetami.

U výtahu se srazil s reportérkou, které se říkalo Čvachta. Těžko říct, zda podle věčné žvýkačky, hlasitě pracující v obřích ústech, nebo podle toho, o čem důvěrně vyprávěli vyhlášení kameramanští vlčáci.

„Budete chtít něco z tý mely na Míráku?“ zazubila se na Dana tak srdečně, že mohl sledovat žvýkačku při skoku z pravé stoličky na levou. „Já do zpráv stejně víc než minutu neuhraju.“

„Jakou melu?“

„Co já vim,“ pokrčila rameny a kvačila ven z budovy. „Anarchisti, teroristi – prej to bude velký…“

Výtah syknul jak unavený slon a stoupal podlažími televizní budovy, vykrajuje kusy dějů ze schodišť a z přilehlých chodeb. Těžko říct, zda ten, kdo kdysi rozhodl, že bude skleněný, byl klaustrofobik, nebo chtěl ve zkratce ukázat: tohle je televize. Každopádně zabil dvě mouchy jednou ranou.

V přízemí se spěchalo. Zpravodajští kolegové Čvachty se tu hnali za pěnou dní, aby z ní sesbírali minutové hrudky do zpráv, a šli ze sebe vyplavit denní stres rychlým panákem do sousedního baru, než jim jejich šéf zvaný Smutný pes vynadá – a začnou nanovo.

V prvním patře, kde se masivní vrata natáčecích studií podobala bankovním sejfům, jste mohli čekat cokoli. Skupinku dětských čertů, kteří se perou o podpis národního umělce v trestaneckém, stejně jako nahého pornoherce, který o přestávce jednou rukou jí chlebíček a druhou bezostyšně onanuje, aby nevypadl z role. Heavymetalové hochy, jak potetovanými pažemi ladí kytary, stejně jako zedřené maskérky, co se na poslední chvíli ve spěchu snaží vyrobit z komika mrtvolu. Nebo naopak. Vyráběla-li se v přízemí iluze pravdy, tady jste mohli vidět pravdu o iluzi.

Kdyby někdo otevřel oči až ve druhém patře, mohl by si pomyslet, že omylem vstoupil do podniku s tak nudnou pracovní náplní, jako je prodej akcií nebo obchod s hřebíky. Pleskaly tu pantofle techniků putujících s nějakým záhadným posláním od střižny ke střižně a od serveru k serveru, střihači diskutovali technickou čínštinou, komu zase spadl oflajn a kdo potratil pár frejmů, produkční s tvářemi dealerů kosmetiky a s náručí lejster tu řetězili peníze, lidi a techniku do složité výrobní linky, jejíž začátek tkvěl kdesi ve tmě u myšlenky a končil ve věčně hladovém požeráku obrazovky.

Třetí patro mohlo být vytapetované penězi. Tady se kupovalo a prodávalo nejkurióznější zboží, jaké lidstvo stvořilo od dob pazourku: zrnící čas. Tajným snem tohoto patra bylo vytvořit souvislý tok reklamy, sem tam přerušený programem – což se občas i dařilo, aniž by to diváci nějak výrazně zpozorovali.

A konečně čtvrté patro, předposlední. Dlouhý sál, dělený příčně i podélně nízkými stěnami na jednotlivé kotce kolem psacích stolů a zakončený prosklenou kukaní šéfa. V americké hantýrce newsroom, v neohrabané češtině redakce publicistiky, kam Dan patřil – a kam teď také vstoupil.

Konec ukázky

Table of Contents

Pár slov na vysvětlenou pro mladší čtenáře

Prolog

Kniha první Den lenivý jak neprožit

1