Kniha ztracených přátel

Lisa Wingateová

překlad:

Anna Křivánková

Přeložila Anna Křivánková

Copyright ©2020 by Lisa Wingate

All Rights Reserved

Copyright ©2020 for the Czech translation by Anna Křivánková

Copyright ©2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-249-4268-1

Glorii Closeové za to, že dnes rodinám pomáhá hledat bezpečné domovy.

Andy a Diane, a všem zapáleným opatrovníkům Historického muzea v New Orleans. Děkuji, že zachováváte historii.

Ztraceným přátelům, ať už jste kdekoliv.

Nechť vaše jména nikdy nepřestanou zaznívat a vaše příběhy nikdy neumlknou.

Poznámky autorky ohledně dialektů a historické terminologie

Upřímně řečeno, v našem roztříštěném světě, jenž je tolik citlivý vůči rase, ekonomické třídě a geografickým dialektům, se převypravování historie stalo výzvou. Moderní uši nejsou s to jen tak přejít slova, která byla ještě před půl stoletím běžná, či variace v dialektu, který i dnes zůstává v jiných částech země normou. Snad to znamená, že jsme uvědomělejší – ale zároveň nám hrozí nebezpečí, že přikrášlíme to, co je i co bylo, jen abychom dosáhli jakéhosi umělého generického standardu, který v podstatě nerespektuje právě ty osoby, o kterých píšeme. Lidé z minulosti i současnosti jsou svébytnými osobnostmi. Každý máme vlastní způsob řeči a myšlenkové pochody zakládající se na zkušenosti, lokalitě a době. Jakožto vypravěčka cítím, že je důležité respektovat autentické hlasy a autentické reprezentace historických období, a nikoliv naznačovat, že pokud někdo nevládne gramatikou, jež by obstála ve vysokoškolské seminární práci, nestojí jeho příběh za vyslechnutí.

Pokoušela jsem se zůstat pokud možno věrná různým louisianským a texaským dialektům, narativům, jež zbyly po mužích a ženách žijících v době, kdy se tento příběh odehrává, a také rasové a etnické terminologii, se kterou by Hannie tehdy přicházela do styku. Historie nás může mnoho naučit. To je jeden z důvodů, proč jsem do této knihy zahrnula skutečné novinové inzeráty pátrající po ztracených přátelích. Toto jsou příběhy skutečných lidí, kteří žili, zápasili a kteří téměř nechtěně zanechali tyto nepatrné kousíčky sebe sama pro příští generace. Jejich příběh mě naučil více, než kdy budu schopna slovy vyjádřit, a já jim za tyto těžce nabyté lekce zůstanu nadosmrti vděčná.

Prolog

Na učitelčině prstu zlehka přistane beruška a zůstane tam sedět jako živoucí drahokam. Rubín s tečkami a nožičkami. Dříve, než jemný vánek návštěvníka odláká, vytane učitelce na mysli stará dětská říkanka.

Beruško, beruško, lítej a domů zavítej.

Děti ti tam pláčou, do studánky skáčou.

Ta slova zanechají kalný stín. Učitelka se dotkne ramen své žákyně a ucítí vlhké teplo pod hrubě tkaným kalikem dívčiných šatů. Jsou jí trochu moc velké a ručně obroubený výstřih se křivě svažuje k jednomu hladkému, jantarově hnědému rameni. Zpod volně zapnutého rukávku vykukuje naběhlá jizva. Učitelka krátce zauvažuje, odkud se vzala, ale nedovolí si žádné dohadování.

K čemu by to bylo? pomyslí si.

Všichni máme jizvy.

Ohlédne se k improvizovanému shromaždišti pod stromy, sestávajícímu z nahrubo otesaných lavic plných děvčat, jimž zbývá jen krůček k ženství, a chlapců, připravených vstoupit do světa mužů. Opírají se o hrbolaté stolní desky poseté psacími pery, pijáky a kalamáři, čtou si své práce, nehlasně pohybují rty a plně se soustřeďují na nadcházející úkol.

Všichni až na tuhle dívku.

„Připravila ses pořádně?“ vyptává se učitelka a natahuje krk k dívčině práci. „Cvičila jsi čtení nahlas?“

„Nezvládnu to.“ Dívka svěsí ramena. V duchu už je poražena. „Ne když… když se všichni tihle koukají.“ Sklíčeně pokyne mladou tváří k přihlížejícím shromážděným podél kraje venkovní třídy – zámožným mužům v dobře padnoucích oblecích a ženám v luxusních šatech, mrzutě zahánějícím odpolední vedro tištěnými letáky a papírovými vějíři, jež tu zbyly po plamenných politických projevech z dnešního rána.

„Nikdy nevíš, co všechno zvládneš, dokud to nezkusíš,“ opáčí učitelka. Ach, jak jen jí nejistota té dívky připadá povědomá. Jen před několika lety byla tou dívkou ona sama. Nejistá sama sebou, přemožená strachem. Dočista ochromená.

„Nemůžu,“ zaúpí dívka a přitiskne si ruku na žaludek. Učitelka si povykasá těžkopádné sukně a spodničky, aby se nezamazaly od prachu, a skloní se, aby dívce pohlédla přímo do očí.

„Od koho jiného mají ten příběh slyšet než od tebe – příběh o tom, jak tě ukradli vlastní rodině? Jak jsi psala inzeráty ve snaze dozvědět se třeba jen jediné slovo o svých milovaných, a jak jsi doufala, že se ti podaří ušetřit padesát centů, aby ti ten inzerát vytiskli v Jihozápaďanovi a dostal se tak do všech přilehlých států a teritorií? Jak jinak mají pochopit tu zoufalou touhu dozvědět se konečně odpověď na tu jedinou otázku – Jsou tam někde moji lidé?“

Dívčina hubená ramena se zvednou a pak zase poklesnou.

„Oni tu nejsou proto, že by jim záleželo na tom, co chci říct.

Nic to nezmění.“

„Možná ano. To nejdůležitější úsilí si žádá největší riziko.“ Učitelka to chápe až příliš dobře. I ona se jednoho dne bude muset vydat na podobnou cestu – na cestu, která vyžaduje riziko.

Ovšem dnešek patří jejím studentům a sloupku v novinách Jihozápadní křesťanský obhájce, a tomu, co představuje. „Vyprávět naše příběhy je přece to nejmenší, ne? A říkat nahlas jména. Víš, že existuje staré přísloví, které říká: ‘Poprvé zemřeme, když náš poslední dech opustí tělo. Podruhé zemřeme, když naposledy zazní naše jméno.’ Tu první smrt neovlivníme, ale můžeme se pokusit zabránit té druhé.“

„Když to říkáte,“ podvolí se dívka a chabě se nadechne. „Ale radši se do toho pustím hned, jinak ztratím odvahu. Můžu začít a přečíst to svoje jako první?“

Učitelka přisvědčí. „Jestli začneš, ostatní se k tobě určitě přidají.“ Ustoupí a prohlédne si zbytek své skupiny. Všechny ty příběhy, pomyslí si. Lidé, jež od sebe dělí neskutečná dálka, lidská pochybení a krutost. Snášející to strašlivé utrpení, spočívající v nevědomosti.

Sice by to raději nedělala – dala by cokoliv za to, kdyby nemusela – ale přesto si v duchu vybaví svou jizvu. Tu, která se skrývá pod pokožkou, kde ji nikdo jiný nevidí. Myslí na svou ztracenou lásku tam venku. Někde. Kdo ví kde?

Publikem proběhne slabě skrývaná vlna netrpělivosti, dívka vstává a prochází uličkou mezi lavicemi. Záda jí ztuhla, takže je drží způsobem, jenž působí podivně vladařsky. Horečnaté kmitání papírových vějířů ustane, šustění třepotajících se letáků utichne a dívka, nehledíc napravo ani nalevo, začíná vyprávět svůj příběh.

„Jsem…“ hlas jí selže. Přejíždí pohledem po okraji davu, zatíná prsty a zase je uvolňuje, svírá tuhé záhyby bleděmodrých kalikových šatů. Čas jako by se vznášel, podobný berušce, která se nedokáže rozhodnout zda usednout, či letět dál.

Konečně dívka odhodlaně zvedá bradu. Její hlas se nese přes hlavy studentů k publiku a žádá si pozornost, když jí ze rtů zazní jméno, které dnes nebude umlčeno: „Jmenuji se Hannie Gossettová.“

Ztracení přátelé

Naši odběratelé ale neplatí za otištění těchto dopisů žádný poplatek. A všem ostatním účtujeme padesát centů. Prosíme pastory, aby níže uvedené žádosti přečetli z kazatelen a hlásili nám podrobnosti o všech přátelích, kteří se díky těmto dopisům otištěným v našem listě shledají.

Milá redakce, ráda bych našla svou rodinu. Moje matka se jmenovala Mittie. Já jsem prostřední z devíti dětí a jmenuju se Hannie Gossettová. Ostatní se jmenovali Hardy, Epheme, Het, Pratt, Addie, Easter, Ike a Rose, a v době, kdy nás rozdělili, už moje matka nikoho jiného neměla. Moje babička se jmenovala Caroline a můj dědeček Děda Ollie. Má teta byla Jenny a vzala si strýčka Clema, který padl ve válce. Teta Jenny měla čtyři dcery jménem Azelle, Louisa, Martha a Mary. Náš první vlastník byl William Gossett z plantáže Goswood Grove, kde jsme vyrostli a žili, dokud náš pán nenaplánoval, že nás během války odveze z Louisiany do Texasu, kde založí novou plantáž. V té době nás potkaly nesnáze, když nás Gossettovým ukradl Jeptha Loach, synovec paní Gossettové. Z Old River Road ležící jižně od Baton Rouge nás odvezl na sever a na západ přes Louisianu do Texasu. Moji bratři a sestry, sestřenice a teta byli prodáni ve městech Big Creek, Jatt, Greenwood, Bethany a nakonec v Powell Town v Texasu, kde mi vzali matku a já už ji nikdy neviděla. Teď už jsem velká, jako jedinou mě kupec v Marshallu v Texasu odmítl, a když pak vyšlo najevo, komu doopravdy patřím, vrátili mě Gossettovým. Daří se mi dobře, ale matka mi velice chybí a moc toužím zjistit cokoliv o ní či mojí rodině.

Modlím se, aby všichni pastoři a přátelé, k nimž se tato prosba donese, vyslechli zoufalé volání zlomeného srdce a dali mi vědět do obchodu na plantáži Goswood Grove v Augustine, Louisiana. Jakákoliv informace bude s díky přijata.

KAPITOLA 1

HANNIE GOSSETTOVÁ – LOUISIANA, 1875

Sen mě vytrhne z klidného spánku stejně jako mnohokrát předtím, smete mě jako prach. Odlétám dvanáct let do minulosti, a mé téměř ženské tělo se pozvolna mění v tělo šestileté dívenky. Sice si to nepřeju, ale vidím to, co tehdy viděly mé dětské oči.

Škvírami mezi kůly ohrady vidím kupující, scházejí se na obchodníkově dvoře.

Stojím v mrazivé špíně – ještě než na ní stanuly mé dětské nohy, udusalo ji tolik chodidel! Velká chodidla jako má máma i maličká jako mám já a drobounká jako má Mary Angel. Paty a prsty zanechaly ve vlhké hlíně důlky.

Kolik jich tu přede mnou bylo? říkám si v duchu. Kolika z nich bušilo srdce a zatínaly se svaly, a přitom neměli kam utéct?

Možná stovky stovek. Násobeno dvěma na počet pat a deseti na počet prstů. Takhle vysoká čísla ani neznám. Před několika měsíci mi bylo šest let. Teď je únor, což se mi nedaří vyslovit. Ú-no-nor. Kroutím ústy, jako když houká sova. Bratři a sestry se mi kvůli tomu vždycky hrozně smáli, všech osm, dokonce i ti mladší než já. Kdykoliv máma odešla s ostatními nádeníky na pole či do přádelny, kde stáčela vřetýnka a předla, my sourozenci jsme se špičkovali.

Naše prkenná chajda se přitom vždycky otřásala v základech, až nakonec někdo s jekotem vypadl ze dveří nebo z okna. To pokaždé přilákalo starou Tati, která měla hůl vždy v pohotovosti, stejně jako své: „Esli hnedka nezavřete papule, naložím vám toudlectou holí na hřbet!“ Bušila nás po zadcích a nohách, ovšem jen v žertu, a my skákali jeden přes druhého jako kůzlata a pádili brankou domů, kde jsme se poschovávali pod postelemi, ačkoliv nám odevšad vykukovaly kolena a lokty.

Nic takového už dělat nemůžeme. Všechny máminy děti odnesli, jedno po druhém či ve dvojicích. Prodali je na dražbách jako je tahle, cestou z Louisiany skoro až do Texasu. Namáhám si hlavu ve snaze zapamatovat si, kde všude jsme byli, a jak nás každým dnem ubývalo, když jsme se vláčeli za vozem Jepa Loache. Dospělé táhl na řetězu a nám dětem nezbylo, než je následovat.

Noci ovšem bývaly nejhorší. Pokaždé jsme jen doufali, že Jep Loach brzy usne, unaven popíjením whiskey a celodenním cestováním. Když ne, děly se hrozné věci – mámě a tetě Jenny, a teď už jen mámě, když tetu Jenny prodali. Zbyly jsme jen máma a já. My dvě a holčička tety Jenny, malá Mary Angel.

Kdykoliv se naskytne příležitost, opakuje mi máma ta jména do ucha. Šeptá mi, koho nám vzali a jak se jmenovali kupci, kteří si je odvedli z dražebního pódia, a také jména míst, kam je odvezli. Začínáme u tety Jenny a jejích tří starších děvčat. Potom dojde na mé bratry a sestry, od nejstaršího k nejmladšímu. Hardyho prodali v Big Creeku muži jménem LeBas z Woodwille. Het si v Jattu odvedl muž jménem Palmer z Big Woods…

Pratt, Epheme, Addie, Easter, Ike a malá Rose, kterou mámě vyrvali z náruče na místě zvaném Bethany. Malá Rose kvílela a máma se prala a žadonila: „Musíme zůstat spolu. To dítě eště není vodstavený! To dítě eště není…“

Teď se za to stydím, ale tehdy jsem mámě visela na sukních a plakala: „Mami, ne! Mami, ne! Nedělej to!“ Třásla jsem se po celém těle a myšlenky mi divoce uháněly v kruhu. Bála jsem se, že mámu odvedou taky, a že až se vůz zase rozjede, zbydu na něm jen já se svou malou sestřenicí Mary Angel.

Jep Loach si na nás všech chce namastit kapsu, ale prodává nás po jednom nebo po dvou na různých místech, aby to šlo rychleji.

Říká, že mu k tomu všemu dal strýc svolení, ale není to pravda. Starý milostpán a Stará milostpaní jen chtěli, aby udělal to, co dělají v Louisianě všichni už od chvíle, kdy yankeeské dělové čluny přijely proti proudu z New Orleansu – měl jejich otroky odvézt na západ, aby nás Federálové neosvobodili. Měl uprchnout na pozemky, které Gossettovým v Texasu patřily, a počkat, než válka skončí. Proto nás s Jepem Loachem poslali, jenže on nás místo toho ukradl.

„Jakmile se milospán Gossett doví, jak ho Jep Loach podfouknul, hnedka si pro nás příde,“ slibovala nám máma pořád dokola.

„A to pak bude Jepovi houby platný, že je synovec Starý milospani. Milospán ho pošle do války, aby šel bojovat. Šak jedinej důvod, proč eště Jep nenosí šedej stejnokroj, je ten, že za něj milospán platil výkupný. Ale tomu teďka bude konec a my se Jepa nadobro zbavíme. Jen počkejte, šak uvidíte. A proto si teď dokola říkáme ty ména, abysme věděli, kde všecky ty ztracený hledat, až si pro nás Starej milospán příde. Takže si to všecko zapište za uši, ať mu to můžete vodříkat, kdyby vás našel jako první.“

Jenže když se teď choulím v ohradě z klád na otrokářově dvoře, zbývá mi naděje slabounká jen jako měsíční světlo pronikající do borovicových lesů východního Texasu. Zbyly jsme jen máma a já a Mary Angel, a jednu z nás dneska prodají. Alespoň jednu. Do kapsy přibudou peníze a ta z nás, kterou neprodají, se potáhne dál za vozem Jepa Loache. Ten si hned přihne z flašky, šťastný, že mu zase jednou prošlo okrást vlastní rodinu. Celá rodina milostpaní – všichni Loachové – je zkažená, ale Jep je ten nejzkaženější ze všech, horší než sama milostpaní. Ta je učiněný satanáš, a Jep taky.

„Di mi sem, Hannie,“ řekne máma. „Di, sem ke mně.“

Najednou se rozletí dveře, nějaký chlap popadne Mary Angel za ručičku a máma se jí drží jako klíště, slzy jí tečou proudem a šeptá tomu otrokářovu pochopovi, který je velký jako hora a tmavý jako jelení oko: „My nejsme jeho. Von nás ukrad milospánovi Williamovi Gossettovi z plantáže Goswood Grove, dole u River Road jižně od Baton Rouge. Vodvedl nás. My sme… voni nás…“

Padne na kolena a ovine se kolem Mary Angel, jako kdyby tu holčičku mohla do sebe vstřebat. „Prosím tě. Prosím! Moji sestru, Jenny, už ten chlap prodal. A šecky její děti až na tudle maličkou, a šecky mý děti až na moji Hannie. Vemte nás tři spolu. Vemte nás šecky dohromady. Řekni svýmu milospánovi, že tadlecta holčička je neduživá. Že nás prodáte jedině najednou. Šecky tři pohromadě. Smiluj se. Prosím tě! Řekni svýmu pánovi, že nás ukradli milospánovi Williamovi Gossettovi z Goswood Grove, dole u River Road. My sme kradenej majetek. Sme kradený.“

Muž v odpověď zasténá a jeho hlas zní staře a znaveně: „Nic nenadělám. Nikdo tady nic nenadělá. Akorát to tomu děcku děláš těžký. Akorát mu přitěžuješ. Dneska sou na řadě dvě. Na dvě různý místa. Každá jinam.“

„Ne.“ Máma pevně zavře oči a zase je otevře. Zvedne zrak k tomu chlapovi a z úst se jí těžce derou slova smíšená se slzami a slinami. „Řekni to mýmu milospánovi Williamovi Gossettovi – až nás příde hledat – aspoň mu řekni, kam nás prodali. Řekni mu ména těch, co nás koupili, a kam nás povezou. Starej milospán Gossett nás najde a vezme nás k sobě do Texasu, všecky společně.“ Muž nic neříká a máma se obrací k Mary Angel. Vytáhne útržek hnědého, doma tkaného sukna odtrženého z lemu těžké zimní spodničky tety Jenny Angel, ještě když jsme tábořily za vozem. Máma a teta Jenny vlastníma rukama ušily patnáct maličkých pytlíčků zavěšených na šňůrkách z jutového motouzu, který ukradly z vozu.

Do každého pytlíčku vložily tři modré skleněné korálky z náhrdelníku, který dřív pečlivě opatrovala naše bábinka. Ty korálky byly její nejcennější majetek, měla je až z Afriky. Odtamtud ukradli moji babičku a dědečka. Vždycky nám ten příběh vyprávěla za zimních nocí při svitu lojové svíčky a my seděli v tom kruhu světla kolem jejího klína. Pak nám vykládala o Africe, kde naše rodina žila před tím, než přišla sem. Kde bývali královnami a princi.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

KAPITOLA 1