B. M. Horská

BROUK

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© B. M. Horská, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6401-8

Za podporu, inspiraci a zpětnou vazbu vděčím své rodině a přátelům. Texty Dana Hancoxe, Dr. Harryho A. Crofta, M.D., a Rev. Dr. Chrys Parkerové, J.D., mi pomohly porozumět některým tématům, kterým jsem se v příběhu věnovala. Děkuji kritickým čtenářům, kteří se statečně a soustředěně prokousávali různými fázemi rukopisu a svými poznámkami mi pomohli knihu dotáhnout do konce: Evě Č., Evě Marianové, Evě Skalníkové, Haně Válové, J. Zdráhalové, Jiřině C., Monice Geply, Nadě Johanisové, rodině Handlových a Vlastě Hůrkové. Za kreativní pomoc při propagaci děkuji Evě Skalníkové, Ingrid S., I. Remsové, Jakubovi Starému, Jonášovi J. a Monice Else. Mé poděkování také patří nakladatelství MOBA.

Tato kniha vypráví fiktivní příběh.

Postavy v něm jsou smyšlené.

B. M. Horská

Díval se na ni už pěknou chvíli. Jak dlouho mu nedala příležitost si ji prohlédnout! Ležela klidně a uvolněně. Poslední dobou nebyl na nic čas. Když spolu vůbec promluvili, tak krátce a úsečně. A ona na něho při tom chladně mhouřila oči. Tedy pokud vůbec dostal příležitost podívat se jí do očí. Možná že nechtěla, aby se jejich pohledy ještě někdy střetly. Tiše si povzdychl. Byla tak krásná. Rád se dotýkal její jemné, porcelánově bledé pokožky, sem tam poseté drobnými pihami. A její vlasy – když stála – v dlouhých, měkkých vlnách jí padaly na záda. Opatrně se jich dotkl. Chtělo se mu do nich zabořit celý obličej. Z jejich vůně se mu vždycky zatočila hlava… Najednou se mu do očí začaly řinout slzy. Raději uhnul pohledem. Znova namočil hadřík, trochu ho v ruce zmáčkl a pravidelným nacvičeným pohybem pokračoval dál…

I

Takhle jsem si už dlouho neodpočinula, pomyslela si Elen Jollyová a trochu se zavrtěla na tvrdém kovovém křesílku nepříliš reprezentativního letiště ve finském Tampere. Co se dá dělat, musím zpátky do práce. Natáhla si trochu nohy a chtělo se jí zívat. Přivřela oči. Před očima se jí odvíjely útržky z právě končící dovolené.

Pár procházek Helsinkami, jízda po moři k pevnosti Suomenlinna a výlet do Laponska. Potřebovala nutně vysadit. Už několik měsíců měla pocit, že neodpočívá. Celé jaro v práci nevěděla, kam dřív skočit. Nejdřív ubodaná důchodkyně ve Stony Stratfordu a potom vražda ze žárlivosti v centrálním Milton Keynes. A na pozadí všeho to letos příšerné uplakané anglické počasí. Mezi Vánocemi a Velikonocemi zahlédla slunce snad jen jednou. V dubnu se asi na pět dní ukázalo a pak se opět na měsíc někam ztratilo. Kolega Steve se jí divil, proč jede právě do Finska a ne někam do tepla a za sluncem. Jenže Elen chtěla zkusit něco jiného, kombinaci neznámého místa, aby poznala místní kulturu a hodně volné přírody. Tohle očekávání se jí splnilo stoprocentně. Cílem bylo odreagovat se a to se jí beze zbytku podařilo.

Pomalu si už ani nevzpomínala, kdy byla naposledy na delší dovolené. Ještě tak nějaký ten prodloužený víkend u dcery v Berlíně, ale jinak… Dovolená Elen připomínala rodinu. Od té doby, co se před rokem rozvedla s Martinem, žila sama a případnou únavu zaháněla zvýšeným pracovním úsilím. Možná že si tuhle dovolenou až trochu příliš užívala, zauvažovala, když se jí vybavily scénky ze závěrečné párty turistického zájezdu. Ještě trochu omámená z bezmála povinné sauny pravděpodobně neodhadla sílu švédského cideru, který jí na dovolené výjimečně zachutnal. Dávala mu přednost i před finským pivem. A také ten likér z laponských žlutých morušek! Raději měla zůstat jen u ochutnávání neškodné marmelády uvařené ze stejného severského ovoce.

Ještě že ji z ochutnávání alkoholu druhý den po probuzení ani nebolela hlava! Začala jí třeštit teprve poté, co zjistila, že vedle ní spokojeně spí průvodce Pekka. Pekka, opakovala si, jak jen se jmenoval dál? Vůni Pekkova těla si vybavovala velmi dobře, ale na příjmení si vzpomenout nemohla. Zakroutila nad sebou hlavou: Detektivní inspektorka pod vlivem alkoholu! Naštěstí se nacházela přibližně tisíc mil od místa svého bydliště a svých zvědavých kolegů. Účastníky párty pořádané na závěr výletu do Laponska a tedy i svědky Elenina úletu blíže neznala, a proto se rozhodla, že je zbytečné se tím dále zabývat.

Někde v kabelce měla Pekkovu navštívenku, kterou jí tam před odchodem sám uložil, a několikrát ji ještě upomínal, aby se mu určitě ozvala. Musela uznat, že se při tom tvářil naprosto upřímně… Anebo byl tak výborný herec? Mohou se prý sejít, až bude s finským zájezdem v Londýně, domáhal se příslibu setkání. Jak vážně to myslel? Neubránila se úsměvu. Kolik mu asi je? Byla si jistá, že Pekka byl o hezkých pár let mladší než ona. Přišlo jí to normální. V onu noc a vlastně i teď. Věk nebyl údaj, který by pro ni měl nějakou zásadní důležitost. Sama sebe překvapovala. Nakonec už je to vlastně stejně úplně jedno. Rozhodně se tenhle kontakt nechystala opět využít.

Otevřela oči a zamžourala na odletovou tabuli. Letadlo do Londýna mělo zpoždění. Elen si pro sebe potichu zaklela. Kdy se tímhle tempem dostane domů? Co se dá dělat… Rozhodla se, že si přesedne do letištní kavárny. K jejímu překvapení kavárna nepatřila žádnému nadnárodnímu řetězci, jaké znala z domova. Když se po cestě vyhýbala stojanu s tiskovinami, zaujal ji na jedné hromádce novin anglický text. Rozhodla se, že si čekání zkrátí četbou finského týdeníku vydávaného v angličtině. Káva byla voňavá i chutná, i když nijak zvlášť silná. A Helsinki Times se daly číst. Na první stránce ji zaujal článek o tragickém konci oslavy svátku Juhannus, během kterého se pravděpodobně utopila mladá dívka. Její tělo však zatím v jezeře nebylo nalezeno. Očekává se ale, že brzy vyplave samo. Hledají se svědci. Oslavy svátku na malém ostrově se kromě slupinky Finů zúčastnilo také několik cizinců, včetně jednoho Angličana. Toho policie nutně potřebovala vyslechnout. K výslechu se však nedostavil. Článek končil výzvou, aby se tento svědek co nejrychleji přihlásil na nejbližší policejní stanici.

Elen zvedla oči ke světelné tabuli s časy odletů. Let do Londýna nabral další zpoždění. Podobně tomu bylo u ostatních destinací. V chování cestujících kolem sebe vycítila určitou nervozitu, a proto vykročila ke stánku s informacemi o letech. Mladá usměvavá blondýnka jí perfektní angličtinou a uklidňujícím hlasem vysvětlila, že kvůli nepříznivým povětrnostním podmínkám mají všechny lety nad Evropou zpoždění a pravděpodobně se některé úplně zruší.

„Nepříznivé podmínky? Tady v Tampere je naprostý klid. Děje se něco nad Londýnem?“ ptala se trochu rozrušeně Elen.

„Ne, ne, jedná se o sopku na Islandu, podrobnosti ale nevím, o dalším vývoji vás budeme průběžně informovat,“ odvětila s nemizícím profesionálním úsměvem pracovnice z informační přepážky.

Všechny lety byly skutečně do necelé hodiny zrušeny. Přes všechnu smůlu s odletem z dovolené se Elen alespoň podařilo najít pokoj ve stejném hotelu, který před několika hodinami opustila. Na radu letecké společnosti si ubytování zatím zamluvila na tři noci.

„Sopka se, doufejme, do tří dnů uklidní,“ konejšila ji zaměstnankyně letiště a tvářila se zúčastněně.

Jak dlouho bude erupce trvat, neví ani islandští vulkanologové, tak nezbývá než se poddat osudu a čekat, shrnula pro sebe situaci Elen. Sedla si na postel ve svém hotelovém pokoji a přemýšlela, co bude dělat. Do práce už zavolala. Elenin šéf nepřijal zprávu o zpoždění nijak nadšeně. Nedostatek detektivů, období dovolených a velký nápor na ty, kteří na stanici zbyli a pracují za ostatní – to byl zhruba souhrn jeho lamentování, při kterém Elen otráveně kroutila očima. Nicméně z jeho reakce bylo zřejmé, že informace o sopečném prachu musela dorazit i na miltonkeyneskou policejní stanici.

Elen se obvykle vyhýbala situacím, které neměla pod kontrolou, ale tentokrát jí nezbývalo nic jiného než se se stavem věcí smířit. Svědomí ji ale přece jen trápilo. Možná že by nečekaně získaný čas mohla využít k vyřízení administrativních restů. Nijak zvlášť se jí do toho nechtělo, ale… Při hledání diáře v tašce jí opět padl pohled na teď už do posledního slova přečtené Helsinki Times. Znova nalistovala článek o pravděpodobně utopené mladé studentce. A najednou to Elen napadlo. Našla v novinách telefonní číslo redakce. Chvíli zaváhala. Nervózně vstala, opět si sedla a napila se ze šálku na stole. Přeceňuje se, je to bláznivý a nerealistický nápad, opakovala si pro sebe. To, že se v Helsinkách vydávají anglicky psané noviny, nic neznamená. Je jen turistka v neznámém teritoriu. Hodnou chvíli váhala, ale nakonec se stejně rozhodla, že to zkusí. Asi po čtvrt hodině opakovaného vysvětlování, o co jí jde, během které k ní z druhé strany telefonu proudila směsice zcela nesrozumitelné finštiny a velmi kvalitní angličtiny, konečně padla na informovaného člověka.

„Nezlobte se, ale u nás v redakci nevíme víc, než co je v tom článku. Pokud máte nějaké dotazy nebo informace, o kterých si myslíte, že by mohly policii zajímat, doporučoval bych vám, abyste se obrátila přímo na ně. Chcete kontakt na policejní stanici v Lappeenrantě?“

„Na policii? Kde? Špatně jsem vám rozuměla.“ Po usilovné námaze se Elen z kabelky konečně podařilo vytáhnout kousek papíru a tužku. „Můžete mi název zopakovat po písmenech?“

Zmíněný případ se neodehrál nikde blízko Helsinek nebo Tampere, ale na úplně opačné straně Finska. Elen v první chvíli napadlo, že je tedy rozhodnuto. Na celou věc raději zapomene. Sejde prostě dolů do recepce a nechá si poradit, jaké muzeum by mohla navštívit. Smíří se s představou, že se jí dovolená prostě o tři dny prodlouží.

♦ ♦ ♦

„Možná jste se ve svém anglickém průvodci dočetla, že Tampere se někdy říká Manchester severu,“ začal nadšeně recepční, který si všiml knížky v Elenině ruce. Elen se zatvářila poněkud zmateně. Průvodce vůbec neotevřela.

„Jsme totiž městem s důležitou historií,“ pokračoval recepční. „V devatenáctém století bylo Tampere dokonce nejrozvinutějším městem Finska. V době průmyslové revoluce se zde díky Angličanům rozvinul textilní průmysl. Z té doby tu máme mnoho zajímavých industriálních budov, které vás překvapí nefalšovaným anglickým architektonickým stylem. Po ukončení textilní výroby jsme je nezbourali. Rozhodli jsme se je opravit a mnohé z nich nyní slouží novým účelům.“ Recepční prstem poťukával na jednotlivá místa mapy, kde se měly nacházet zmíněné stavební památky. Pravděpodobně proto, že Elen nijak nereagovala, pokračoval s další nabídkou. Skanzen Amuri, muzeum hokeje a dokonce Leninovo muzeum! Skloněný nad plánem Tampere, nabízel Elen jedno místo za druhým. Elen nepochybovala, že všechna stála za návštěvu, ale zároveň zápasila s udržením pozornosti. Čím dál jasněji si uvědomovala, že už žádnou další turistickou atrakci vlastně ani vidět nechce.

„Máte, prosím vás, mapu Finska?“

Recepční překvapeně přikývl a ze skříňky pod pultem vytáhl velkou papírovou plachtu s mapou. Čekal na další dotaz.

„Ukažte mi, prosím, kde leží jižní Karélie a město Lappeenranta, a poraďte mi, jak se tam dostanu.“

Elen měla během několikahodinové cesty pendolinem dojem, že se ocitla v úplně novém světě mimo civilizaci. Vlak projížděl kilometry hlubokých lesů, jejichž monotónnost nepřerušená silnicí nebo alespoň lesní cestou v Elen navozovala pocit stísněnosti. Měla k tomu pádný důvod. Na výletě po Laponsku, kterého se před několika dny zúčastnila se skupinou mezinárodních turistů, se ztratilo asi čtyřleté dítě. Cílem cesty bylo pozorovat zvěř ve volné přírodě. Jedině tím se snad dala vysvětlit odvaha rodičů, kteří se do komáry zamořeného lesa vydali se svou malou dcerou. Holčička byla jednu chvíli s nimi a za okamžik nebyla k nalezení. Kolem dokola je obklopoval neproniknutelný tmavý porost s rozlehlým močálem. Po hodině hledání holčičku našli pod větvemi stromu. Únavou usnula. Přestože měl výlet dobrý konec, Elen se ještě dlouho potom nemohla zbavit pocitu úzkosti z vlastní dezorientace. Bez nepříjemné zkušenosti z Laponska by teď ujížděla ultramoderním vlakem dvou set kilometrovou rychlostí a za okny nechala bezstarostně ubíhat březový les. Les jak v ruských novelách.

Lappeenrantské nádraží přivítalo Elen Jollyovou jednoduchou provinční malebností. Bílá přízemní dřevěná budova sice zářila čerstvým nátěrem, její stavební styl však prozrazoval, že toho už hodně pamatovala. Cestou taxíkem na místní policejní stanici se Elen pobaveně usmívala. Trochu se bála, že vyprskne smíchy a řidič taxíku ji bude považovat za šílenou. Proboha, co to vyvádí? Touhle dobou se už měla pomalu vracet ke své zaběhnuté rutině. Z domova na miltonkeyneskou policejní stanici a zpět.

Nechtěla věřit včerejšímu ubezpečování recepčního v hotelu, že Lappeenranta je sice úplně na východě Finska u ruských hranic, ale že finské vlaky jezdí opravdu rychle. Dostat se z Tampere do Lappeenranty je prý otázkou necelých tří hodin. Pak už zbývalo zavolat na místní policii a nabídnout asistenci při pátrání po Angličanovi, který nepřišel k výslechu. Elen se už předem smířila s tím, že s největší pravděpodobností bude odmítnuta. Tak by to jednoznačně dopadlo, kdyby nějaký finský detektiv chtěl z vlastní iniciativy pomáhat anglické policii. V Anglii by taková spontánní aktivita byla zcela mimo normy přijatelnosti, v jejichž rámci se policejní práce odehrávala, a bez dalšího by byla odmítnuta. Nikdo by si to nevzal na zodpovědnost. Elen Jollyová to ale prostě musela zkusit. Jinak by si později vyčítala, že to neudělala. V tomhle se u ní projevila její jiná životní zkušenost. O to víc se cítila překvapená, když ji jakýsi detektiv Reijo, jehož příjmení si nedokázala zapamatovat, naopak poděkoval a její nabídku přijal. Telefonovali spolu krátce, ale zdálo se, že jí finský policista rozuměl dobře. Trochu si tedy oddychla, že komunikace v jižní Karélii snad nebude problém.

Detektiv Reijo z lappeenrantské policejní stanice byl asi pětapadesátiletý, trochu podsaditý muž. První člověk, který se stále neusmíval. Naopak se pro Elen trochu znejišťujícím způsobem tvářil velmi vážně. Posadili se ve stroze zařízené, ale velkými okny příjemně prosvětlené pracovně k uklizenému stolu, na který detektiv postavil dva šálky kávy.

„Nevím, zda něco víte o našem národním svátku Juhannus,“ přešel Reijo k věci hned po ukončení zdvořilostních frází.

„Asi ne víc než běžná turistka, která si ještě včera myslela, že se vrací z dovolené ve Finsku do Anglie, a v dohledné době se nechystá ani Juhannus slavit, ani se, a to bohužel, do vaší příjemné země vracet,“ odpověděla s anglickou zdvořilostí Elen a pokračovala: „Jediné, co vím, je, že Juhannus se slaví o víkendu mezi dvacátým a dvacátým šestým červnem. Zapalují se při něm velké ohně. Myslím, že to je původně pohanský svátek na oslavu letního slunovratu.“

„Přesně tak. Ale dnes je to pro mnoho lidí jeden velký chlastací mejdan. Říkám to raději za vás, aby vám nebylo nepříjemné o tom takhle mluvit. Následky tohoto svátku nejsou velkou ozdobou Finska. Juhannus hodně zaměstnává jak policii, tak lékaře, ale mimo jiné také pohřební službu, protože při něm každoročně zemře několik osob. Většinou jde o utopení. Nejdřív si posedí v rozpálené sauně, kde se ochlazují popíjením piva nebo i něčeho silnějšího, a pak si jdou v noci zaplavat do jezera. Příliš často to končí tragicky. Tak to jen na úvod.“

Elen na okamžik zaváhala, zda nemá na obranu finské kulturní tradice dodat něco z toho, co cestou vlakem četla v průvodci o mladých neprovdaných finských dívkách, které na Juhannus dávají pod polštář čerstvě natrhané květiny. Stará pověra říká, že se jim pak ve snu zjeví ten, za kterého se jednou provdají. Rozhodla se ale raději mlčet. Detektiv Reijo na ni působil příliš upjatě. Měla problém v jeho tváři zaregistrovat jakoukoliv mimiku a to ji trochu přivádělo do rozpaků.

„Můj průvodce Finskem mi ale tuhle tradici líčí poněkud poetičtěji, dokonce by se podle něj dalo říct, že by vám ji mohly jiné národy přímo závidět.“

Zaregistrovala, že přísné rysy Reijova obličeje na okamžik maličko změkly, ale brzy se opět vrátily do původního tvaru.

„Máte pravdu, je to většinou příjemný svátek, pro mnoho lidí každoroční rodinná oslava na chatě u jezera. Doporučoval bych ale předem se informovat o lidech, se kterými ho trávíte.“

„Tuším, že skupinka lidí, o které se budeme bavit, byli přátelé, ne?“

Reijo se zatvářil opovržlivě: „Přátelé? Jaký je prosím vás význam slova přátelé? Zvlášť v angličtině. Museli bychom si ho definovat.“

Jollyová byla na rozpacích. Nechápala, o co mu jde. Chce se snad dělat zajímavým? Nerozuměla, proč je to slovo tak důležité. Trochu k věci, pane, pobízela detektiva v duchu.

„Víte, musím vám zdůraznit, že prozatím jste pro mne soukromá osoba, možná že v budoucnu oficiálně přijmeme vaši spolupráci, ale zatím se s vámi o některé podrobnosti případu podělit nemohu. Jedno vám ale řeknu. Ti lidé, kteří spolu slavili Juhannus na ostrově Ukko Kokko, se poprvé osobně setkali až při téhle příležitosti. Neznali se ani ti Finové, které jsme už vyslechli. Považoval bych je spíš za….“ Reijo přimhouřil oči a chvilku hledal výstižné anglické slovo: „Podle mého názoru to spíš mohli být dobrodruzi, experimentátoři, asi tak bych je zatím charakterizoval. Všichni, se kterými jsme ale mluvili, se shodli na jednom. Ve skupině byl jeden Angličan, ale neznali jeho příjmení. Představil se jim jako Danny.“

„Prozradili vám, podle čeho poznali, že ten muž je Angličan?“ přerušila Jollyová detektivův monolog.

Reijo se opět zamyslel. „Vypověděli, že jim to řekl sám. Jeden z nich dokonce viděl jeho britský pas.“

„Co dál o něm víte?“ Jollyová doufala, že se snad ještě doví nějaký zajímavý údaj, který by jí mohl pomoci najít zmizelého Angličana. Informace o národnosti k identifikaci člověka opravdu nestačily.

„Podle popisu byl o něco starší než ostatní, kterým bylo mezi dvaceti a pětadvaceti lety.“

„Jak se mohlo stát, že se z ničeho nic najednou ztratil? A k tomu z ostrova. Zní to zvláštně. Nemohl se spíš také utopit?“ kroutila hlavou Jollyová.

„Ne, když nám z ostrova zavolali, že postrádají dívku, která nevyplavala po skoku do jezera, policie se tam hned vydala. Ale jak vám říkám, každý rok se touhle dobou ve Finsku utopí několik lidí. Nebyl důvod to považovat za podezřelé. To je realita. Podle svědků byl Angličan při příjezdu policie na ostrově přítomen. Vyplývá to z protokolu. Policie se snažila přesně zjistit místo, kde dívka do vody skočila, přijeli i záchranáři. Přístup k vodě je někde trochu komplikovaný, skály a tak. Dohadovali se tam o průběhu oslavy, kdo a kdy tu dívku viděl naposledy. Všichni se shodli, že se dívka při skoku možná uhodila do hlavy, omdlela anebo někde uvízla mezi skalami. Pak uplynula nějaká doba bezvýsledného hledání. Začali ztrácet naději. Když policie svědky vyslechla jednotlivě, ukázalo se, že všichni svědci se zmiňovali ještě o jednom člověku, který na ostrově byl, ale už mezi nimi není.“

„Znamená to tedy, že se Angličan z ostrova vytratil už za přítomnosti policie?“ Elen se zeptala věcně, ale stálo ji úsilí zakrýt údiv.

Reijo pokrčil rameny a zatvářil se neurčitě. „Byl tam zmatek, hledali tu Východoevropanku…“

„Východoevropanku?“ Tenhle zatraceně málo říkající výraz Elen z Anglie dobře znala a pěkně ji tahal za uši.

„Hledaná dívka je podle očitých svědků z České republiky, abych byl přesný. Ve Finsku se pohybuje hodně Východoevropanů.“

Opravdu je to Češka? To snad není možné, na okamžik se chtělo říct Elen, ale ovládla se.

„Způsobilo to mezi nimi nějaké rozrušení nebo překvapení, když zjistili, že jeden z nich chybí?“ zeptala se Elen. Ten případ jí začal připadat opravdu podivný, ale možná, že to jen Reijo nejasně líčil.

„Ne, nic takového,“ odpověděl Reijo důrazně. „Tvrdili, že se chystal odjet. Měl naplánováno opustit ostrov v neděli. Vlastně všichni měli naplánováno odjet v neděli. A on to měl domů dál než Finové, tak asi více spěchal. Nejspíš musel stihnout letadlo.“ Reijo se chvíli zamyslel. „Jak jsem vám říkal, podle jejich tvrzení se osobně poznali až během tohoto setkání. Neměli na sebe velké osobní vazby. Celkově jejich výpovědi působily spíš chladným dojmem, jak pokud jde o jejich utopenou kamarádku, tak o zmizelého Angličana.“

„Nic jiného o něm nevíte?“

„Podle některých výpovědí pochází odněkud poblíž Londýna.“

„Nefotili se například? Víte, že mladí se stále fotí,“ zkoušela Elen štěstí s další otázkou.

„To nás samozřejmě také napadlo, moc jsme toho ale nenašli, na žádné fotografii není dobře vidět zepředu.“

„Říkáte, že nečekaně zmizel. Nemohl na ostrově něco zapomenout?“

„Momentálně na ostrově pracují naši forenzní technici. Můžete se tam se mnou jet podívat.“

Elen trochu zaskočil Reijův náhlý nával důvěry, ale raději mlčela, aby si to detektiv nerozmyslel.

Cesta na ostrov trvala asi třicet minut. Jízda po poloprázdné silnici vlnící se přírodou byla osvěžující zkušenost, která ničím nepřipomínala ježdění po jižní Anglii. Projeli několik osad s roztroušenými a většinou přízemními rodinnými domky, také minuli několik vodních ploch a několikrát přejeli mosty.

„Máte tady spoustu krásných jezer,“ pochválila na pohled uklidňující krajinu, kterou projížděli. „Pro mne by bylo zajímavé vidět, jak se Jižní Karélie změní v zimě, co z ní vytvoří led a příkrov sněhu.“

„Jsem rád, že se vám tu líbí, ale za celou cestu z Lappeenranty jsme viděli jezero jen jedno,“ odpověděl Reijo a šibalsky na překvapenou Elen zamrkal. Když nic neodpovídala, pokračoval dál: „To je jezero Saimaa, největší sladkovodní jezero ve Finsku. Je na něm čtrnáct tisíc ostrovů.“

„Teď už jen zbývá najít ten správný,“ pronesla lakonicky Elen. Trochu se při tom zastyděla. Cestou vlakem do Lappeenranty si opravdu mohla nastudovat alespoň ty nejzákladnější informace o této oblasti.

Ostrůvek Ukko Kokko už z dálky působil neuvěřitelně romanticky. Vystoupili na něj z malého policejního motorového člunu, který kotvil v přístavu s několika podobnými civilními plavidly a pramicemi. Vzhledem ke své předchozí dovolené Elen určitou představu měla. Ostrovy s roztroušenými dřevěnými chatkami a saunami. Před odjezdem z Lappeenranty jí Reijo na podrobné mapě seznámil s trasou. Zdálo se jí, že kartografický výtvor, nad kterým se oba detektivové skláněli, snad ani nemůže zobrazovat zemský povrch. Nebo alespoň žádný, na kterém Elen doposud stála. Bílá pevnina a vodní plochy ve vojenské khaki. Působilo to jako tisíciletý boj dvou nepřátelských hmot. Ledovec, který krajinu vymodeloval, si s vytvořením jemné kresby opravdu pohrál. Krajka pevniny byla potrhaná. Na první pohled nespočítatelné množství cákanců bílých ostrůvků ve vodní ploše, která se zakusovala do pevniny a vytvářela v ní cáry poloostrovů.

Teď, když tady stála, vzhledem k měřítku mapy na téměř neviditelném kousku země, a v duchu porovnávala mapu s realitou kolem sebe, připadala si jako na obyčejném venkovském rybníku kdysi u babičky. Rovinatá krajina neumožňovala odhadnout velikost okolní vodní plochy.

Kousek od břehu, kde zakotvili člun mezi větvemi borovic a bříz, prosvítala hnědočervená barva tradiční finské dřevěné mökki, jediného obytného stavení na ostrově. Romantický obrázek kazila přítomnost několika forenzních techniků v bílých overalech a křiklavě žlutočerná policejní páska zakazující vstup do bezprostředního okolí chaty.

Reijo se stručně na něco finsky zeptal nejbližší klečící postavy navlečené od hlavy až k patě do bílého overalu. Hlavu jí zakrývala kapuce. Zvedla k němu obličej. Byla to žena a právě cosi pinzetou sbírala z jehličí. Stoupla si a dala se s policistou do řeči. Elen se nechtělo nečinně postávat, rozhovoru ve finštině stejně nerozuměla, a tak se pustila na obhlídku okolí chaty. Ostrov měl úzký, podlouhlý tvar. Mezi směsí bříz a jehličnanů prosvítala vodní hladina. Kromě cesty, kterou k chatě od lodi přišli a u které stála velká dřevěná houpací lavice, vedla ke břehu jezera ještě jedna, užší cestička klikatící se mezi stromy. Inspektorka se po ní vydala směrem k vodě. Než se však před ní otevřel pohled na jezerní hladinu, musela ještě projít kolem jednoduchého ohniště obklopeného několika špalky na sezení. Ohniště bylo vyhaslé, ale nad popelem byl jen mezi dvěma šedými stavebními kvádry upevněný velký grilovací rošt. Přísně účelové zařízení bylo naprostým opakem čehokoliv, s čím se kdy Elen setkala na vyfintěných anglických grilovacích večírcích. Na nich často mívala pocit, že cena grilu a zahradní sedací soupravy měla návštěvníky omráčit víc než nabízené jídlo. Tenhle gril patřil do divočiny, do místa, kde byla základním požadavkem funkčnost a trvanlivost. Do nejbližšího obchodu bylo z ostrova dvacet kilometrů. Drsné podnebí po mnoho měsíců v roce muselo mít dost neblahý vliv na všechno, co zůstalo venku i uvnitř nevytápěných dřevěných staveb. Případný zloděj by odsud snadno odnesl cokoliv, zvlášť během tuhé zimy, kdy, jak jí Reijo vysvětlil, byla hladina jezera zamrzlá a dalo se po ní jezdit autem.

Elen zvedla oči, rozhlížela se po nějakém klacku, kterým by normálně během svého vyšetřování ohniště trochu rozhrabala, aby se ujistila, že se v ohni nikdo nesnažil něco důležitého spálit. Tady však takovou myšlenku rychle zavrhla. Byla na ostrově jen Reijovou návštěvou. Elenin pohled se zastavil na několika dlouhých bezových prutech, které měly vrcholky vyzdobené rybími hlavami, dokonale očištěnými sluncem, mrazem a deštěm. Na jednom z prutů se pohupovala vybělená, asi půlmetrová kostra štiky. Pár postranních bezových výhonků kolem ryby bylo vyzdobeno barevnými fáborky vytvořenými převážně z barevných proužků křídového papíru. Při bližší prohlídce Elen zjistila, že mezi mnoha proužky, jejichž původ odhadovala na barevné časopisy, se třepetalo i pár fáborků nastříhaných ze žlutého linkovaného papíru. Papír byl místy rukou popsaný. Elen se na text udiveně zadívala. Pak se ohlédla, ale od chatky ji nikdo nepozoroval. Nakonec, tady už forenzní technici stejně s prací skončili, proběhlo jí hlavou. Kousek fáborku s textem rychle utrhla a schovala do kapsy. Znova se zálibně zahleděla na kostru ryby. Celkem pěkné úlovky, napadlo ji v okamžiku, kdy zaslechla Reija volat své jméno.

„Uvnitř už skončili, máme štěstí,“ gestikuloval na ni Reijo a rukou naznačoval, aby ho následovala.

Když došla k chatě, všimla si, že na jedné stěně visí tři různě dlouhé rybářské pruty. Vstoupili do malé, ze dvou stran prosklené verandy s rákosovým běhounem. Věšák na kabáty, stará dřevěná židle, smeták s lopatkou a plastové vědro s vodou. Dva lidé, kteří neměli v úmyslu se dotýkat jeden druhého, se v malém prostoru sotva otočili. Za verandou vstoupili do chodbičky, která propojovala jídelnu s obývákem a malou úzkou kuchyňku. Úzké a příkré schody do prvního patra pravděpodobně vedly do ložnic. Elen se rozhlédla po jídelně. Zařízení bylo zjevně několik desítek let staré. Jednoduchý nábytek dlouholetým používáním a osaháváním získal náležitou patinu, jako by byl srostlý s dřevěnou chatou. Srostlý s domkem, do kterého se každá maličkost musela dovézt na pramici. Jednu takovou Elen zahlédla velkým oknem, které nahrazovalo podstatnou část zdi v rohu jídelny. Na zdech, které Elen Jollyovou při procházení neznámých interiérů vždy zaujaly jako první, visely zarámované mapy Finska, jezera Saimaa a fotografie vzácného sladkovodního tuleně. Neosobní témata obrazů naznačovala, že chatka je pronajímána turistům. Na bytelném, žlutě nalakovaném dřevěném stole se zkříženými nohami, v selském stylu a ze dvou stran obklopeném jednoduchými lavicemi, se válely kartony od džusu, mléka a cereálií.

Inspektorčiny oči zkoumaly interiér a hledaly cokoliv osobního. Na malém stolku s bavlněným ubrusem se povalovaly finské časopisy, tematicky zaměřené na interiérový design. Podobnými si listovala v hotelu. V rohu stála plynová lampa. Jaká romantika! Elen se pro sebe usmála. Takže do této chaty nebyl zaveden elektrický proud. Elen proběhla hlavou vzpomínka na informaci v průvodci, že Finové nechávají svoje chaty ve starém stylu a jednoduše vybavené. Jezdí na ně relaxovat a odpočívat od vymožeností civilizace, a ne vystavovat svůj blahobyt. Luxusní chaty – jednu takovou cestou na Ukko Kokko s Reijem viděli – si podle detektiva často pořizují zbohatlí cizinci z východu, kteří se vyžívají v okázalostech.

Kuchyň ve skromné chatce byla jen o kousek větší než kuchyňky v obytných přívěsech – u jedné zdi pult a naproti plynový sporák a lednice? Tady? Překvapeně ji okukovala. Po krátkém pátrání zjistila, že je také plynová. Za malým oknem, kterým po pár krocích kuchyně končila, vykukoval les. Podkrovní ložnici, do které vystoupala po úzkých dřevěných schodech, tvořila dost tmavá místnost osvícená pouze malým oknem ve štítu. Místnost byla plná postelí, na kterých se povalovaly deky a polštáře. Jinak nic, co by inspektorku jakkoliv zaujalo. Vrátila se dolů a vyšla ven. Reijo stál venku a kouřil.

„Nic osobního tady nezůstalo?“ zeptala se Elen a při tom se snažila vyhnout kouři z detektivovy cigarety.

„Jen tohle, nic moc. Nikdo se k tomu nehlásil.“ Reijo típl nedokouřenou cigaretu, ale nedopalek neodhodil.

Jollyová nahlédla do průhledného plastového pytle. Strakatý ručník, který by se podle jejího názoru barevně hodil spíš k dívce, a kartáček na zuby. Tuba zubní pasty. S propolisem.

„Žádná taška? Ani Angličana, ani té dívky?“

Reijo jen zakroutil hlavou. „Je to zvláštní, ale nic. Neskočila do vody i s taškou, předpokládám,“ pokrčil rameny.

„A pravděpodobně na ostrov nepřicestovala jen s ručníkem a kartáčkem na zuby?“ dodala Elen.

„Právě,“ Reijo si vjel rukou do vlasů a zadíval se na šedivé nebe. „Pomalu začínám opouštět teorii, že se ta dívka utopila.“

Začalo drobně krápat. Elen se detektiva zeptala, zda se může po domě porozhlédnout ještě jednou. Podal jí rukavice, natáhl si kapuci na hlavu a svižně vyrazil na obchůzku ostrova.

Elen Jollyová si povzdychla. Začínala mít pocit, že se do případu neměla míchat. S pomocí finským detektivům to neviděla nijak růžově. Ale je vůbec v lidských silách najít člověka, který byl pravděpodobně Angličan a nezanechal po sobě ani stopu? Nemá jméno, fotku, nic, a ona sama dokonce není ani ve službě, aby mohla v Anglii někoho pověřit pátráním. Posadila se v obýváku do křesílka. Stálo u stolku, který jí typem připomínal ten, na který si z dětství pamatovala u své babičky. Zvedla cíp barevného bavlněného ubrusu s retro vzorem, zakrývajícího poličku pod deskou stolku. Ta skrývala další časopisy. Většina z nich byla úhledně srovnaná, několik však působilo dojmem, že je někdo z poličky vyjmul, prolistoval nebo pročetl a opět vrátil zpět. Vytáhla neuspořádanou hromádku a položila si ji na kolena. Brala jeden časopis za druhým, obracela je hřbetem ke stropu a každým zatřásla. Doufala, že něco vypadne. První, druhý, třetí. Nic. Zbývaly poslední dva. Okraje prvního přesahoval list, který do něj byl vložen. Sáhla po druhém časopise. Rychle v něm našla na začátku místo, kde naopak jeden list chyběl. Otevřela první časopis tam, kde byl vložený nový list. Najednou před sebou měla dvě identické reklamy. Dvě fotografie jakési mladé ženy stylizované do role víly, která na sobě neměla žádné oblečení. Zahalená byla jen do svých dlouhých hustých lesklých vlasů uspořádaných do masivních, nahotu cudně zakrývajících vln. Oba obrázky se lišily jen ve dvou detailech. Na prvním byla propisovací tužkou čára, která byla vedena přes celý konec cípu víliných vlasů. Na druhé fotografii hustá čmáranice dívce zakrývala celý obličej. Elen po lince kresby přejela prstem. Zřetelně ucítila prohlubeň v křídovém papíru, která se otiskla i na další stránky časopisu. Působilo to podivně.

Koniec ukážky

Table of Contents

I