Alena Jakoubková

CHCEŠ-LI S MUŽEM BÝTI…

MUSÍŠ S NÍM I VÝTI…?

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Alena Jakoubková, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6409-4

Georgovi, s díky za inspiraci a přátelství

Já jsem tak rád, že už mám ten život konečně za sebou…

Jiří F. (Princ), 61 let

V našem věku se chodí čurat, když vidíš toaletu, ne, když se ti chce…

moje vrstevnice Alena P.

Brzy u nás lítaly talíře i s řízkama…

Ivanka V.-F. o svém prvním manželství

Svatba je překrásný sen,

jehož splnění pak lituješ

celý život,

každičký den…

„Ale já ho miluju, mami…!“

„Ty ses zbláznila, Salome,“ zvýšila nezvykle silně hlas jindy moje tak milující a chápavá maminka. „Na tu svatbu okamžitě zapomeň a před tátou se o ní radši ani nezmiňuj,“ radila mi důtklivě, zatímco jsem seděla před ní na židli a žmoulala v ruce kapesník promáčený od slz. „Víš, jak se táta dívá už jen na to, že se s tím klukem vídáš. A taky moc dobře víš, že ti to zakázal – a přesto se s ním vídáš dál,“ dodala nespokojeně.

Moje maminka totiž svého manžela poslouchá na slovo a nechápe, že já, jako jeho dcera, tak nečiním poslušně též – jak by se podle ní patřilo, a jak taťka samozřejmě očekává.

„Mami, já už to Adamovi slíbila,“ fňukla jsem umanutě jako malá holka.

Ostatně, já byla malá holka. Teprve nedávno mi bylo osmnáct.

„Tak mu řekneš, že sis to rozmyslela a bude to vyřízené,“ mínila stejně umanutě maminka. „Jestli tě má Adam doopravdy rád, pěkně si na tebe počká, až dostuduješ. Musí přece vědět, že to je pro tebe to nejlepší. Salome, my s tatínkem očekáváme, že půjdeš na vysokou, vždyť už tě přijali, na tu tvou vysněnou medicínu, vždycky jsi chtěla být doktorka jako táta, přece teď všechny své sny nezahodíš kvůli klukovi, který se ani nevyučil?“ snášela podle ní jistě logické argumenty, které mi ale tenkrát připadaly jako naprosto nesmyslné. „A který prodává v obchodě tvého strýce?“ vršila maminka další. „V obchodě, který jednou zdědíš? Chceš si vzít kluka, který nemá ani tolik hrdosti, aby si našel práci jinde než u tvého příbuzného, kde dělá jen poskoka? Myslela jsem, že máš větší ctižádost, holčičko…! Že si najdeš nějakého slušného chytrého chlapce z okruhu našich přátel, který se k tobě bude po všech stránkách hodit.“

„Ale Adam mě miluje a já jeho taky,“ stála jsem si na svém. Mami, chodím s ním už tak dlouho, že byste tomu s tátou mohli konečně uvěřit,“ naléhala jsem. „A to, že se vezmeme, jakmile mi bude osmnáct, jsme si s Adamem slíbili už dávno. A nedělej, mami, jako že tě to překvapuje, říkala jsem ti to, a ne jednou. A nemluv mi o ctižádosti – tys chtěla, aby měla tvoje dcera nejpitomější jméno na světě, tak proč bych si měla já přát být doktorkou? Třeba svou dceru pojmenuju… Andromédé,“ konečně jsem přišla na jméno ještě blbější, než je to moje.

„Jo, Salome, říkala jsi to, ale já pořád doufala, že tě to přejde. Že si uvědomíš, jaký ten tvůj Adam ve skutečnosti je. Doufala jsem, že ti dojde, jaký je to nespolehlivý flákač. A tvoje jméno je zvláštní, krásné, biblické a lidé si tě díky němu snadno zapamatují. A jak to, že už nechceš být doktorkou? Vždyť ještě v květnu jsi zářila jako kometa, když tě přijali? Copak si neuvědomuješ, že je to od toho kluka jednoduše sprosté, že tě tahá dolů? Protože to byl on, že ano, kdo ti navrhl, abys namísto studia šla do práce a vydělávala?“ udeřila maminka hřebík přímo doprostřed hlavičky. „Možná bys mu měla vysvětlit, že jako doktorka bys vydělávala víc.“

„Ale mami… Adam jen neměl v životě štěstí,“ zakvílela jsem plačtivě, „a když už jsi mi chtěla dát jméno, kvůli kterému se mi ve škole děcka posmívají, měli jste se s tátou nechat přejmenovat. Salome Nováková. Díky…!“

Na maminčinu poslední narážku na Adama jsem nereagovala, protože měla pravdu. Adam mě skutečně požádal, abych se na dlouhé studium, které by nás navíc na dlouhé roky oddělovalo, vykašlala. Říkal, že neví, jestli by na mě dokázal tak dlouho čekat… A také, že mu strejda v obchodě dává jen almužnu, tak bych měla jít do práce a přispívat na společnou domácnost. Zmínka o tom, že by na mě Adam nepočkal, mi úplně stačila. Nesnesu ani pomyšlení, že by Adam mohl mít něco s jinou. Jsem strašně žárlivá, protože vím, jak se kolem něj motají jako bludičky ty potvory nestydaté. A kromě toho mi Adam naznačil, že by nechtěl manželku, která by ho vzděláním moc převyšovala. Vzdát se školy pro Adama mi v tu chvíli vůbec nepřipadalo nepřiměřené, tolik jsem ho milovala.

Svatá ty prostoto…!

„Měl zrovna tolik štěstí jako ostatní,“ odsekla maminka odsuzujícím tónem. „Do vězení pro mladistvé se nikdo nedostane omylem. A těm jeho vykutáleným historkám, že na něj tu krádež auta někdo hodil, na rozdíl od tebe nevěřím. V tom autě jel podle všeho sám, a našli u něj navíc ty kradené věci,“ připomněla mi maminka starostlivě. „Salome, rozmysli si to ještě. Odjeď do Prahy na univerzitu a uvidíš, co se stane za těch pět nebo šest let. Třeba se na svatbu s Adamem pak budeš dívat jinak, třeba tam potkáš někoho, s kým si budeš víc rozumět…“

Já si ale umíněně trvala na svém.

A jak by také ne, bylo mi právě osmnáct a o ruku mě požádal nejkrásnější mužský široko daleko. Všechny holky i ženské u nás v Bechyni do něj byly blázen. Točily se kolem něj v celých hejnech a já na něj pochopitelně strašně žárlila, protože byl o pět let starší než já a protože jsem přes týden jezdila na gymnázium do Tábora, odkud jsem se vracela až dost pozdě večer. Maminka mě pak už nechtěla pouštět ven, takže s Adamem jsem mohla randit jen o víkendu. Samozřejmě jsem se utápěla v temných podezřeních, s kým můj milý tráví ten čas, co se musím doma učit… A také je pravda, že se ke mně leccos doneslo, jenomže Adam mi vždycky přísahal, že jsou to jen pomluvy závistivých bab.

A já mu věřila, protože jsem věřit chtěla.

Adam skutečně nemá moc dobrou pověst, to má maminka pravdu. Předtím, než začal chodit se mnou – a to už jsou skoro tři roky, protože mi ještě nebylo šestnáct, když na mne poprvé se zájmem pohlédlo Adamovo zkušené démonické oko, černé jako noc – žil hodně divoce. Dostal se opravdu na nějaký čas i do vězení, ale na rozdíl od maminky věřím, že byl nevinný. Já do něj byla zamilovaná snad už jako mimino a s nelibostí jsem musela sledovat, jak můj idol láme jedno dívčí srdce za druhým. Ve městě se mluvilo i o nějakých nemanželských dětech, ale tomu já nikdy nevěřila. Adam mě ostatně ujistil, že to není pravda…

A já mu věřím.

Věřím, věřím, věřím…!

A věřím i jeho ujišťování, že je mi celou tu dobu, co spolu chodíme, věrný, i když se po městě povídají všelijaké historky, a některé holky se dokonce přímo chlubí, že s ním spaly. Myslím si ale, že mi Adama prostě jen závidí. A všechny ty řeči vznikají proto, že se mu ženské lepí na paty, dělají na něj nestydatě oči a široko daleko není jediná, která by mi ho nechtěla přebrat. A to nejenom mladé holky, za Adamem pálí i ženské mnohem starší, dokonce i vdané paničky. Vím to, protože Adam prodává v obchodě mého strejdy a ten občas poznamená, že se některým ženským ve městě až podezřele často rozbíjejí domácí spotřebiče a chodí si kupovat nové. Podle mě to dělá jeho obchodu dobře, takže nechápu, proč si můj strýc Johan, namísto aby si Adama pochvaloval, pořád na něco stěžuje.

Ale s těmi ženskými má nejspíš pravdu.

Myslím, že v Bechyni se s ním chce aspoň vyspat každá.

Adam je totiž super třída.

Je vysoký, urostlý, tmavovlasý a tmavooký. A taky hodně hubený. Nosí džínsy a bílá trička, na propadlých tvářích má věčně stín vousů, vypadá tak nějak… nespoutaně. A zatraceně přitažlivě. Mužně… Jen to, že se zamiloval do mě, ho spoutalo – a na to jsem byla až neskutečně pyšná. Že si mezi všema těma holkama, co mu skákaly do postele jako žabky, vybral mě. To, že se vezmeme, jsme si domluvili už před dvěma lety, když Adam začal pracovat u mého strejdy Johana, maminčina bratra, který má obchod s elektrospotřebiči. Já v tom viděla důkaz Adamovy touhy se konečně usadit, ale maminka tvrdila, že Johan s Adamem není moc spokojený, prý chodí do práce často pozdě, není na něj spolehnutí a k zákazníkům se prý nechová tak zdvořile, jak by si strejda představoval. Jenže Adam je šikovný a umí leccos spravit, ukázat zákazníkům, jak co funguje, proto ho strejda zaměstnává dál, i když si na něj pořád mamince stěžuje.

„Salome, proč jsi dělala zkoušky na medicínu, když ve skutečnosti nemáš v úmyslu studovat? Měla jsi takovou radost, když tě přijali, to jsi nemohla hrát,“ maminka se vytrvale držela tématu, které ji zajímalo. Proč sis to rozmyslela?“ zeptala se znovu.

„No dobrá, mami, Adam mě požádal, abych už dál nestudovala, znamenalo by to totiž pro nás další léta čekání, zase bychom se vídali jen o víkendu. A Adam se chce oženit už teď, chce založit rodinu. Víš, chceme si najít byt a já se poohlédnu po nějaké práci…“

„Adam tě požádal…!“ Maminka lomila rukama. „Že jsem si to nemyslela, holčičko. Přemýšlej trochu, nemyslíš, Salome, že kdyby mu na tobě opravdu záleželo, chtěl by, abys šla za svým snem? Vždyť jsi odmaturovala na samé jedničky, je škoda, že nebudeš studovat, to ti řekne každý, koho se zeptáš. Jenže ten kluk ví moc dobře, že kdyby tě nechal odejít do Prahy, ztratil by tě, protože bys mezitím dospěla a došlo by ti, jak moc se k sobě nehodíte. A také jaký je on flákač a budižkničemu. Proto si tě chce pojistit. A věř mi, že víc než o tebe mu jde o náš majetek.“

„Mami, Adamovi na penězích nezáleží.“

„Ale záleží, Salome. Každému na penězích záleží a on nemá nic, ani jeho rodiče nejsou majetní, nepatří jim ani byt, v němž bydlí,“ ukázalo se, že maminka je dobře informovaná. „Adam si tě jednoduše vyhlédl, protože u tebe vidí šanci, že přijde bez práce k penězům. On ví moc dobře, že kromě toho, co máme my, ještě zdědíš všechno po Johanovi. Ale to se mýlí, holčičko, možná bys mu to měla říct. Cokoli ti jednou dáme, dáme jen a jen tobě, ne jemu. O to se tatínek postará.“

„Nic mu říkat nebudu, urazil by se.“

„Ne, holčičko, ty se bojíš, že by tě Adam nechal a kouknul se po jiné holce z bohaté rodiny,“ stála si na svém maminka, „kdybys mu řekla, že od nás mu žádné peníze nepřitečou. Jsem zvědavá, jak se bude divit, až zjistí, že musíte vyžít z toho, co si vyděláte.

„Mami,“ napadlo mě najednou, „ty jsi přece vystudovala architekturu, ale nikdy jsi nepracovala, hned po vysoké sis vzala tátu a narodila jsem se ti já. K čemu ti to tvoje studium je? A proč mě nutíš, abych studovala, když sama vidíš, že to vlastně k ničemu není? Taky mámy Denisy a Reginy mají vysokou, a přesto jsou celý život v domácnosti. A Martinova máma je zubařka, a pokud vím, taky nikdy nepracovala.“

„Salome, tvůj otec je lékař, a primářem se rozhodně nestal jen tak, musel tvrdě pracovat a pořád se učit nové věci… Potřeboval mít doma ženu, která mu bude vytvářet zázemí. Nemohl se zaobírat chodem domácnosti nebo výchovou dětí. A mně to nevadí, těší mě, co jsme s tvým otcem společně vybudovali. Bytovou architekturu jsem uplatnila tady, v našem krásném domě,“ rozhlédla se s pýchou po našem útulném obývacím pokoji, „a v domovech našich přátel. Stalo se to mým koníčkem. Naštěstí tvůj otec vždycky slušně vydělával a je tu i rodinný majetek, nepotřebovala jsem chodit do práce a stejné je to i s mými přítelkyněmi. Otcové tvých kamarádek jsou všichni úspěšní a umí vydělat peníze. Jenže ten tvůj Adam bere u Johana jen pár šupů – sotva mu to může stačit na vlastní živobytí. Manželku z toho rozhodně neuživí,“ řekla máma s despektem.

„Najdu si práci.“

„No to jsem zvědavá, jakou… S maturitou na gymnáziu? A tady? Budeš někde prodávat – to opravdu chceš? Stát hodiny za pultem a obskakovat zákazníky?“

Pokrčila jsem rameny. Tohle maminka nemohla nikdy pochopit. Já bych pro to, abych mohla žít s Adamem, udělala cokoli. No tak budu prodávat… No a co?

„Ale svatbu mi vystrojíte?“ zeptala jsem se.

„Promluvím s tátou,“ povzdechla si maminka.

V celé Bechyni jsou jen tři holky, které se mi nepokoušejí Adama odlákat. Jsou to moje kamarádky, které mi Adama sice závidí, ale berou na vědomí, že je můj. Jsme takový vyhlášený čtyřlístek, kamarádíme spolu už od školky a od školky spolu kamarádí i naše mámy. Teda kromě mámy Denisy, protože tu si její táta přivezl do Bechyně, jak říká, jako válečnou kořist odněkud z východních Čech, ale přestože se jinak naši rodiče znají od dětství, Denisina máma zapadla do party a teď je ještě konzervativnější než ostatní mamky. My svým maminkám (za jejich zády, samozřejmě) někdy říkáme s despektem Stepfordské paničky. Všichni naši rodiče mají krásné vily v Křižíkově vilové čtvrti (naše je největší a nejvýstavnější), všichni naši otcové jsou nějakým způsobem významní. Všechny naše matky jsou výborné hospodyně, skvěle vaří, žádná z nich nechodí do práce, naše domovy jsou vyblýskané, zahrady pečlivě opečovávané a všechny mámy o sebe pečují, jsou načesané, štíhlé, krásné a elegantní.

Jo, a nad zbytkem města ohrnují své napudrované nosy.

Každý pátek jedna z nich uspořádá večírek – v tom se pravidelně střídají. Na ty večírky chodí i naši prarodiče a v poslední době i naši kluci, kromě Adama, samozřejmě, protože táta mi ho zakázal pozvat. Je pravda, že Adama to děsně štve, byl by strašně rád, kdyby ho ostatní uznali jako mého kluka, ale já nemám dost odvahy ho k nám přivést přes tátův zákaz. Táta by byl totiž schopný ho chytit za flígr a vyrazit s ním dveře, i když jinak se honosí dobrým vychováním a host v domě je pro něj svatý. Na Adama se to ale zjevně nevztahuje. Co se týká mých rodičů, na Adama se nevztahuje vůbec nic. Zajímalo by mě, jestli se to změní, až se s Adamem vezmeme. Přece mi naši nemůžou zakázat, abych je navštěvovala s vlastním manželem? Na druhou stranu je pravda, že kluci mých kamarádek jsou naši spolužáci a všichni spolu samozřejmě kamarádí, což se Adama opět netýká – jeho rodiče do té snobské party nepatří, nejsou „smetánka“.

No, tohle zatím nechám být a počkám si, jak se to vyvine.

Spěchala jsem na schůzku s kamarádkami a těšila jsem se, že jim ukážu prstýnek, který mi Adam koupil. Je nádherný, ten prstýnek. Stříbrný, s červeným kamínkem, jako kapkou rudé krve. Když mě Adam žádal o ruku, udělal to třeskutě romanticky. Protože bylo nádherné počasí, naplánovali jsme si na sobotní odpoledne piknik. Vyjeli jsme si na kolech kousek za město. Vždycky jezdíme podél řeky, po bechyňské části stezky vedoucí z Týna nad Vltavou až k rozhledně Onen svět. Utábořili jsme se za městem, kousek dál od břehu Lužnice, na skále, v skrytu hustých olšových větví. Adam roztáhl deku a z košíku vyndal sametově rudou růži, kterou mi položil do klína, lahev bílého vína, bagetu a šunku a sýry, hroznové víno a broskve, a dokonce s sebou vzal i skleničky na víno.

Když jsme si přiťukli, Adam si přede mnou klekl a zeptal se:

„Salome, vezmeš si mě?“

Štěstím se mi zatočila hlava.

Řekla jsem samozřejmě ano a Adam mě políbil. Na oslavu našeho zasnoubení se tam, na šťavnatém trávníku ve stínu olší, se mnou nádherně, něžně pomiloval.

Byla jsem v tu chvíli nejšťastnější bytostí na světě.

Holky si můj prstýnek prohlížely s nadšením. O tom, že si chci Adama hned po maturitě vzít, samozřejmě věděly (a vůbec se mi nedivily), ale překvapilo je, když jsem jim řekla, že do Prahy na medicínu neodejdu. To mi dost rozmlouvaly, stejně jako moje maminka si myslely, že je škoda zahodit takovou šanci, ale když jsem jim řekla, že Adam nechce tak dlouhou dobu čekat, protože by to znamenalo, že budeme odloučení, pochopily to. Regina dokonce opatrně připustila, že kdyby po ní Erik chtěl, aby na školu nešla, asi by mu taky vyhověla, i když ráda by nebyla, ona na vysokou rozhodně chce. Jenže Regina má štěstí. Oba s Erikem se přihlásili na Jihočeskou univerzitu, kde bude Regina studovat ochranu vod a Erik klasické rybářství, takže zůstanou spolu. Jí nikdo žádné ultimátum nedává…

„Tak ty budeš první, která se vdá,“ řekla trochu závistivě Anka.

„Ale taky budeš jediná, která nebude mít vysokou,“ připomněla puntičkářsky Regina. „Slíbily jsme si přece, že z nás ze všech budou jednou doktorky…“

„Mně to nevadí,“ odsekla jsem.

„Já se budu taky vdávat,“ poznamenala Denisa.

Všechny jsme na ni překvapeně koukly a ona vysvětlila:

„Jsem v tom.“

„Cože…?“ vydechly jsme unisono.

„Nejsi pitomá?“ vydechla Anka. „Jak se ti to mohlo stát?“

„No jak asi,“ zaťukala si na čelo Denisa.

„Jéžiš, nech ji, tohle se přece stává,“ zastala se Denisy Regina.

„No jo,“ Denisa si povzdechla. „Marek si nedával pozor, když jsme spolu byli sami o tom velikonočním víkendu na chatě Borkovcových,“ přiznala. „Zjistila jsem to minulý týden, zašla jsem si pro jistotu v Táboře na gynekologii, když jsem nedostala menstruaci, ale fakt jsem si myslela, že jsem jen někde nastydla. Teda… doufala jsem, že to tak bude,“ pousmála se. „Jo, nastydla… S mou klikou jsem do toho samozřejmě vlítla. Ale holky, ještě o tom nikomu neříkejte, jste první, kdo se to dozvídá. Teda kromě Marka, samozřejmě, tomu už jsem se na rameni vybrečela. Našim to chceme říct v neděli, protože táta slíbil Markovu tátovi, že mu pomůže nainstalovat novou anténu a jeho máma Lenka nás při té příležitosti všechny pozvala na oběd. Tím budeme mít rodiče pěkně pohromadě, takže se to bude hodit, jinak bychom jim to museli říct každý zvlášť a to víte, já to chci mít vyřešené jedním rázem… Trochu se bojím, naši budou zuřit.“

„Co myslíš, že ti na to řeknou?“ zajímalo mě. „Já o svatbě a o tom, že nepůjdu na vysokou, řekla zatím jen mámě, a ta teda vyváděla. Tátovi to ale naštěstí oznámí sama, protože má strach, aby mu ta zpráva nepřivodila infarkt, kdybych to na něj vybafla jako na ni. Ale já ani nečekala, že by naši byli nadšení, víš, jak se dívají na Adama… Ty máš aspoň štěstí v tom, že tvoji rodiče mají Marka rádi. Jen si ho prostě vezmeš o trochu dřív, než očekávají. S tím se snadno smíří,“ uklidňovala jsem ji.

„Jo, o trošku dřív… Kdybychom se chtěli jen vzít, to by asi naši nějak rozdýchali, i když nadšení by asi taky nebyli, ale to těhotenství… S tím až na ně přijdeme, máma mě zabije,“ vyrazila ze sebe Denisa a skoro zezelenala strachem.

„A co vysoká?“ připomněla pedanticky Regina, zastánkyně vzdělání a strážkyně morálky. „Taky se na ni vykašleš jako Salome?“ obvinila Denisu nesouhlasně.

„Ale ne, teda… pokud mi naši a Markovi rodiče pomůžou. Obě naše mámy jsou doma, klidně by mohly dítě hlídat, ale samozřejmě bych musela studovat dálkově. A Marek ostatně taky, musí si na podzim najít místo, nechceme, aby nás naši živili. Teda úplně živili… Sami bychom to zvládli, jen kdybychom nešli na vysokou.“

„A půjde to? Přejít na dálkové studium?“ zeptala se Anka.

„No, Marek už to sondoval. Asi to nebude problém.“

Denisa se dostala na pedagogickou fakultu Jihočeské univerzity a Marek na přírodovědnou fakultu tamtéž, stejně jako Regina s Erikem chtěli být spolu, proto se hlásili na stejnou školu.

„A co chce Marek jako dělat? Myslím, jakou si chce najít práci? A kde vůbec budete bydlet?“ zajímala se Anka o praktické záležitosti. „Martin se dostal na medicínu, ta se ani dálkově studovat nedá, ale stejně si to neumím představit, že bych otěhotněla a museli jsme se starat o dítě. No, ale aspoň budeš mladá maminka. Než se dostanu k založení rodiny já, budu vypadat jako babička.“

„No jo,“ povzdechla si Denisa. „Ale buď ráda, že tě těhotenství minulo a dávejte si pozor. No a co se týká bydlení – bydlet budeme u těch rodičů, kteří nám to nabídnou. Nebo spíš, které ukecáme, aby nás u sebe nechali. Nemám tušení, co bychom dělali, kdyby nám rodiče odmítli pomoct. Marek si prostě práci najít musí, to je nám oběma jasné, ale do podnájmu bychom šli opravdu neradi.“

„To je děs, holky, jak jste si zamotaly život,“ nedala se od tématu snadno odvést Anka, až jsem ji podezírala, že má z Denisina problému tajné potěšení. Míněno potěšení z toho, že jí se to netýká. Ona se stejně jako Martin a já hlásila na Karlovu univerzitu a také se tam dostala. Ne na medicínu jako já a Martin, ale na farmacii, jejíž fakulta je v Hradci Králové, takže s Martinem se budou vídat jen o víkendech, ale Anka si myslí, že by ji Martinova permanentní přítomnost mohla odvádět od studia, takže si z toho hlavu nedělá. Bere to pragmaticky. Anka je z nás rozhodně nejctižádostivější, sní o vlastní lékárně tady u nás v Bechyni a já si jsem jistá, že ji jednou bude mít. Přitom Ančina máma je jediná z našich matek, která nemá vysokou, těch pár let po maturitě, než Ančin tatínek Luboš vystudoval stavební fakultu, pracovala jako sekretářka na bechyňském zámku.

Jakmile se vdala, zůstala samozřejmě doma.

No, možná je Anka tak ctižádostivá právě proto.

Dříve jsem ale byla nejctižádostivější já. Chtěla jsem být lékařkou…

A najednou mě píchlo u srdce.

Kam se moje ctižádost vytratila?

A co ze mě bude, když ne lékařka?

Ach jo…

„Salome, táta s tebou chce mluvit,“ přišla mě v sobotu nezvykle brzy ráno vzbudit maminka. „Hoď sebou, táta musí ještě teď dopoledne odjet nahonem do nemocnice, protože se tam zkomplikoval stav nějakého jeho pacienta, takže na tebe nemá moc času. Ale chce s tebou mluvit dřív, než odejde,“ informovala mě.

„Už jsi mu to řekla?“ zeptala jsem se ustrašeně maminky.

„Ano, včera večer, Salome. Zuří,“ dodala a pokrčila rameny.

Rychle jsem si vyčistila zuby, prohrábla si své dlouhé blonďaté vlasy hřebenem, hodila na sebe džíny a tričko a vydala se za taťkou do jeho tmavé procovské pracovny, zařízené těžkým dubovým prvorepublikovým nábytkem, která sama o sobě nahání hrůzu, natožpak když vím, že taťka zuří a že se chystá pořádně si mě podat.

Ale není to divné? Je mi osmnáct a chci se vdát. Proč by si mě měl kvůli tomu někdo podávat? To je přece legitimní touha, jsem plnoletá. Jenomže taťka vede rodinu jako patriarcha, nejen že se před ním třesu já, ale ani maminka se mu neodváží oponovat, jeho slovo v naší rodině prostě platí a howgh.

Otřela jsem si pot z čela.

A pak jsem zaklepala a otevřela dveře.

„Pojď dál, Salome,“ uslyšela jsem hlas studený jako čumák ledního medvěda. „Posaď se tady,“ ukázal taťka na židli proti svému rozložitému psacímu stolu.

Jak často jsem tady takhle seděla s hlavou sklopenou do klína – taťka mi pravidelně kontroloval žákovskou knížku a dvojka u něj nebyla dobrá známka. Teď jsem na něj upřela laní oči, ale jak se dalo očekávat, tentokrát to na něj neplatilo. Taťka mi vrátil přísný pohled, nesmlouvavě odsuzující a vyjadřující zklamání.

A zásadní nesouhlas.

„Salome, maminka mi řekla, že si chceš toho Lenských uličníka vzít.“

„Ano,“ pípla jsem ustrašeně, ale pak jsem si vzpomněla, že nemám důvod se cítit provinilá. „Adam není žádný uličník,“ vzmohla jsem se na (dost chabý, to uznávám) odpor, taťka však moje slova nevzal vůbec na vědomí. Nikdy je nebral na vědomí…

Vyštěkl na mě přísně:

„Proč si ho chceš vzít, proboha?“

„No… miluju ho.“

Copak to nestačí…?

„Sice tvou náklonnost k tomu budižkničemovi absolutně nechápu,“ odvětil otráveně, „Salome, ale prosím. Miluješ ho. Dobrá. Nemusíš si ho ale přece hned brát, ne? A už vůbec bys kvůli někomu, jako je on, člověku bez budoucnosti, neměla zahazovat příležitost vystudovat univerzitu. Medicínu…! Víš, kolik uchazečů o studium na medicíně se ročně na školu nedostane? Ty ses připravovala dobře, zkoušky jsi zvládla brilantně. Tak proč to chceš najednou zahodit jenom proto, že ten tvůj Adam se bojí mít doma studovanou ženu? A co hodláš dělat? Myslíš si snad, že tě ten frajírek uživí? Řekl ti, kolik u Johana bere?“

No, co bere Adam u Johana, to jsem věděla, protože mi to Adam často předhazoval. Stejně jako on jsem si myslela, že je strejda držgrešle a nechápala jsem to, protože ke mně býval vždycky štědrý. Pokrčila jsem (naoko) lhostejně rameny, ale v duchu jsem zadoufala, že s Adamem nějak vyjdeme. Kdybych musela do práce, naši by byli na koni, protože by se ukázalo, že měli (jako vždy) pravdu. Navíc tady v Bechyni bych mohla tak maximálně sedět za poštovní přihrádkou nebo snad někde prodávat… Kdo by stál o čerstvou maturantku z gymplu?

Co jsem na taťkovy argumenty měla říct?

Neměla jsem ani tušení, co budu po svatbě dělat. Věděla jsem jen, že být s Adamem je přesně to, co si přeju ze všeho na světě nejvíc. Prožít s ním život, mít s ním děti…

„Salome, jsem ochoten ti pomoct,“ upřel na mě taťka ten svůj patriarchální pohled. „Ale trvám na tom, abys šla na podzim na univerzitu. Jestli tě ten… tvůj Adam má rád stejně jako ty jeho, pochopí, že máš na studium právo a bude tě v tom podporovat. Vždyť to bude dobré i pro jeho budoucnost, on nikdy žádné pořádné povolání mít nebude, tím jsem si jistý,“ ušklíbl se s despektem. „A jestli se bez tebe nedokáže těch pár let obejít…, snad by si mohl na tu dobu najít nějakou práci v Praze a můžete tam bydlet spolu? A se svatbou počkat, až budeš mít po promoci? Žádný opravdu milující muž tě nepřipraví o možnost studovat na univerzitě jenom proto, že sám ani nedokončil učňák, to mi věř.“

„Tati, Adam chce, abychom už byli spolu… Jako manželé. A já to chci taky,“ zdůraznila jsem. „Vždyť s ním chodím už tak dlouho, to snad náš vztah prověřilo, nemyslíš?“ dovolávala jsem se (naprosto marně, samozřejmě, jako vždy, když šlo o Adama) taťkova pochopení. Ten se na chvilku odmlčel, aby mohl přemýšlet, a pak vyhlásil:

„Dobrá, v tom případě mám pro tebe nabídku,“ povzdechl si. „Seženeme ti v Praze podnájem, kde budete moct bydlet spolu, zaplatím to a budu ti dávat štědré kapesné, jak jsem měl vždy v úmyslu, aby ses mohla soustředit na studium a nemusela sis dělat starosti. Za to samozřejmě požaduji, abys nastoupila na univerzitu – a studium také dokončila. A pochopitelně zatím žádná svatba nebude. Jestli tento nápad ten tvůj Adam akceptuje, po tvé promoci vám vystrojíme svatbu, jakou si jen budeš přát. A přijmeme ho do rodiny,“ dodal neochotně.

„Proč se nemůžeme vzít hned?“

„Ber, nebo nech být.“

Taťkův nápad mi popravdě připadal docela rozumný, ale měla jsem neodolatelné nutkání za každou cenu držet s Adamem. Vstala jsem. „Nezlob se, tati, ale já už Adamovi slíbila, že si ho vezmu, nemůžu vzít své slovo zpět. A studovat bych přece mohla i jako vdaná paní, jistě bych nebyla první, co se vdá na vysoké.“

„Nemusíš se rozhodnout hned, promluv si s ním,“ nenechal se obměkčit taťka. Ale on se nikdy nenechá obměkčit. Své slovo nikdy nevezme zpět, jeho rozhodnutí platí, nediskutuje se o něm.

Sakra…

Protože mi nic jiného nezbývalo, přikývla jsem.

S Adamem jsem o tom promluvila na podvečerní schůzce. Vyzvedla jsem ho ve strejdově obchodě, jak to často dělávám. Svého strejdu Johana mám moc ráda, takže jsem přišla o chvilku dřív, abych si s ním stačila trochu popovídat, než se s Adamem vydáme k řece, kam se spolu uchylujeme, protože k nám si ho přivést nemohu a Lenští, k nimž bychom přijít mohli, mají malý byt, kde bychom zase neměli soukromí.

Cestou jsme se stavili ve vietnamském bistru Bamboo a koupili jsme si dvojitou porci hanojských závitků, s nimiž jsme se vydali po Parkánech k řece a usadili se na piknikovém sezení na turistické stezce za Bechyňským mostem. Ve vlahém podvečeru nás míjeli pejskaři venčící své miláčky. Když jsme křupavé pikantní závitky snědli, vydali jsme se dál po stezce kolem Lužnice a já Adamovi převyprávěla taťkovo ultimátum. Snažila jsem se o neutrální tón, aby si to Adam nevyložil jako nátlak.

Adam mě vyslechl, ale nekompromisně návrh okamžitě zavrhl.

„Salome, holčičko moje, já tě miluju a chci tě mít už konečně sám pro sebe. Kdybys studovala, jak by ses mohla starat o domácnost? Trvalo by léta, než bychom mohli mít děti. Ne, žádné studium, stejně by ti k ničemu nebylo. Chceš snad strávit svůj život na nočních službách? Nakonec bys zůstala doma jako tvoje máma. Tak k čemu pak všechny ty roky na pitevně? Řekni tátovi, že se vezmeme hned, ano?“

„Adame,“ připomněla jsem, „je mi teprve osmnáct, na děti mám spoustu času, možná bychom to mohli zkusit? Víš, v té Praze? Určitě by sis tam našel práci, já bych chodila do školy a byli bychom spolu… Táta by nám platil bydlení a mně by dával kapesné. Nežili bychom si tam špatně. Mně ten nápad nepřipadá úplně pitomý.“

Adam se zastavil a vzal mě do náruče, pevně mě k sobě přitiskl. Jak mi přejel rty ušní lalůček, zachvěla jsem se touhou. Adam na mě takhle působí. Jakmile se mě dotkne, nedokážu mu nic odepřít.

A on to samozřejmě moc dobře ví.

„Salome, chci se s tebou oženit a chci, aby ses jako řádná manželka starala o náš domov, ať už spolu budeme bydlet kdekoli. Slíbila jsi, že si mě vezmeš. Zapomeň na to pitomý studium, jo? A víš co, zítra si zajdeme na obecní úřad a domluvíme si datum svatby. Co nejbližší, ano? To každému, kdo o nás pochybuje, ukáže, že naši lásku myslíme vážně. Je ti osmnáct, rodiče ti nemůžou diktovat, jak máš žít.“

Přikývla jsem, hrdlo stažené dojetím.

Bože, jak já ho milovala…

Když jsem Adamovi slíbila, že se za něj ještě toto léto provdám a na univerzitu do Prahy neodjedu, zavedl mě na naše tajné místečko na skále pod olšemi a něžně se tam se mnou pomiloval.

Jak to, že jsem nepoznala, že se mnou manipuluje?

Na druhý den ráno jsem vstala brzy, abych zastihla taťku u snídaně a mohla jsem mu přetlumočit naše rozhodnutí. Ten zakroutil nesouhlasně hlavou a s povzdechem navrhl kompromis:

„No dobrá, Salome. Ukážu ti, že mi na tobě záleží víc než tomu pitomci, co si ho chceš vzít. Svatba může být hned a půjdeš na studia. Moje poslední nabídka.“

„Ne, tati, my už jsme se s Adamem včera na všem dohodli,“ vysvětlovala jsem. „Chceme mít brzy děti, tak nač by mi byla vysoká?“ papouškovala jsem Adamovy argumenty, „když stejně budu doma s dětmi, jako byla maminka se mnou?“

„I lékařky mají děti,“ připomněl. „A studium ti zajistí budoucnost. Kdyby se s tebou cokoli stalo, budeš mít kvalifikaci, která ti umožní důstojný život. Co když tě ten tvůj Adam opustí? Co budeš dělat s maturitou z gymnázia? Někde prodávat?“

No a proč ne, pomyslela jsem si zarytě.

„Já se ale lékařkou nestanu, tati,“ musela jsem si stát na svém, protože mi šlo o Adama. Bála jsem se, že kdybych přes jeho nesouhlas na tu medicínu přece jen šla, opustil by mě. Našel by si holku, která by s ním ten jeho vysněný život ráda sdílela. A i když rozloučit se s myšlenkou na studium medicíny pro mě nebylo lehké, pro Adama se jí vzdám.

Pro Adama bych se vzdala všeho.

Ano, tak blbá jsem byla…

„No dobrá,“ uzavřel taťka chladně. „Zcela zjevně tomu uličníkovi naprosto podléháš. Jsi v jeho vleku a s tím já nic nenadělám, i když mě to pekelně štve. „Strašně jsi mě i maminku zklamala, Salome. Jsi ale plnoletá, násilím tě na studium bohužel nedostanu. Kdyby to šlo, udělal bych to. Rozhodla ses a následky tohoto mylného rozhodnutí si poneseš celý život, to mi věř. Takže od teď to bude takhle: Přijdeme vám na svatbu, pokud nás pozvete na obřad, kvůli tobě, ale nic vám organizovat ani platit nebudeme. Nečekej, že ti vystrojíme hostinu. Protože ses rozhodla proti naší vůli, od nás nedostaneš, Salome, nic. Vůbec nic. To, že nepůjdeš na univerzitu, nám přináší velké zklamání. Ty, jako naše dcera, k nám budeš mít samozřejmě dveře otevřené, ale tvůj manžel nepřekročí práh našeho domu, on u nás vítaný za těchto okolností rozhodně nebude. My si s maminkou myslíme, že si tě ten tvůj Adam chce vzít především pro naše peníze, takže mu ukážeme, že žádné nedostane, a počkáme si, co to s ním udělá.“

„Adamovi nejde o peníze,“ vyhrkla jsem.

„Uvidíme,“ odtušil taťka s opovržením, které mě urazilo. Co si o Adamovi myslí…? Já svému budoucímu manželovi tedy věřila. „Tohle ujednání bude platit rok,“ pokračoval taťka, který měl zřejmě všechny eventuality pečlivě promyšlené. „Máš celý rok na to, aby sis to s tou medicínou rozmyslela. Když se rozhodneš na univerzitu přece jen odjet, získáš zpět naši podporu. I tu finanční, samozřejmě. A pokud se tvůj manžel rozhodne tě ve studiu podpořit, pokud bude stát při tobě, až dostuduješ, dostaneš i své věno – dům kdekoli si budeš přát, tak, jak jsem ti to slíbil.“

„Adamovi o peníze opravdu nejde,“ mlela jsem dokola jako kafemlejnek.

„Řekni mu, že žádné peníze nedostaneš,“ navrhl taťka. „A uvidíš, jestli bude na té vaší svatbě pořád tak umanutě trvat. Já si tedy myslím, že nebude. Já myslím, že couvne.“

„Ne, to by se ho strašně dotklo, tati, něco takového mu říct prostě nemůžu, myslel by si, že o něm pochybuju. Že pochybuju o jeho lásce. Ty pořád nechápeš, že Adam mě opravdu miluje. A tolik by si přál, abyste ho uznali, víš. Proč ho třeba nemůžu pozvat v neděli na kafe a na bábovku, jako to dělají jiní lidé?“

„Salome, Adam je verbež, odsouzený kriminálník, proboha, jak ho můžeš mít ráda? Vždyť se k tobě vůbec nehodí, o čem spolu mluvíte? Nesahá ti ani po kotníky. A navíc tě chce připravit o vysněné studium. Má na tebe doslova neblahý vliv. Ne, někdo takový práh našeho domu rozhodně nepřekročí – leda že by změnil rozhodnutí a nechal tě studovat. Po tvé promoci ho rádi pozveme na nedělní oběd a přijmeme ho do rodiny jako syna. Teprve pak uvěřím, že to s tebou myslí dobře a jsem připraven se mu v takovém případě i omluvit,“ uzavřel.

„Vždycky jsem si myslela, že se budu vdávat na naší zahradě.“

„To ještě můžeš,“ usmál se na mě taťka povzbudivě. „Za takových šest sedm let… Kdyby tě ten tvůj Adam opravdu miloval, počkal by si na tebe, copak to nechápeš?“

Zakroutila jsem hlavou.

A pomyslela jsem si, že je to taťka, kdo tu nic nechápe.

Ha ha ha…

Odpoledne jsme s Adamem vyrazili na úřad, abychom vyplnili papíry a objednali si termín svatby. Když jsem mu cestou řekla, že naši mi svatbu nevystrojí ani nezaplatí, protože nesouhlasí s tím, že nejdu na vysokou, pokrčil lhostejně rameny. „Stejně bude nejlepší, když se vezmeme jen sami se dvěma svědky na radnici. Vaši by uspořádali procovskou oslavu se samými snoby, to není nic pro mě,“ ofrňoval se. „A ani moji rodiče by se v takovém prostředí necítili dobře.“

„Já bych na svatbě ale rodiče ráda měla,“ řekla jsem. „Aspoň na obřadu.“

„Ne, bude lepší, když budeme mít tichou svatbu,“ rozhodl Adam. „Bude to strašně romantické,“ zasnil se. „Na hlavu si dáš věneček z lučního kvítí, bude to paráda, uvidíš.“

„No dobrá, když myslíš.“

V duchu jsem si ale řekla, že našim o tom, kdy budu mít svatbu, stejně můžu říct. Když se na úřadu objeví, vždycky můžu Adamovi namluvit, že si termín nějak zjistili sami. Radši jsem převedla hovor na téma, které mi také leželo na srdci:

„A kde budeme bydlet?“ zeptala jsem se. „Po svatbě?“

„Myslel jsem, že u vašich,“ odpověděl udiveně Adam. „Mají velký dům, u našich bychom se tísnili, mají jen dvě ložnice, to přece víš, a já spím v pokoji s bráchou. Co sis myslela? Tys s nimi o tom ještě nemluvila? Tak to bys měla rychle napravit.“

„Adame, vždyť ti už několik dní vykládám, že naši nesouhlasí s tím, abych se vdala. Jsou naštvaní, že nejdu na vysokou. Nevystrojí mi svatbu a docela určitě nás nenechají u sebe bydlet. Jasně mi řekli, že ty jim nesmíš přes práh. Musíme si najít nějaký podnájem. Asi bychom se po něm měli co nejdřív poohlédnout.“

„Salome, tvůj strejda mi platí pár šupů. Z toho mi na žádný podnájem nezbude. Sotva s tím vyjdu, i když bydlím u našich. Počítal jsem napevno s tím, že budeme bydlet u vašich, vždyť jsi jejich jediné dítě. To tě vážně vyhodí na ulici?“

„Mě ne, já bych tam asi mohla bydlet dál, ale ty… Táta mi řekl, že když nepůjdu na vysokou, jsi u nich persona non grata. Já vím, že tě strejda neplatí bůhvíjak. Kolik si vlastně přesně vyděláš?“

„Dvacet tisíc.“

„Ale to je přece spousta peněz, Adame, to by na podnájem mělo stačit.“

„Platím… no, mám nějaké dluhy. Z minulosti. Když poplatím všechny složenky, zbude mi sotva pět tisíc. Ale neboj, když vaši uvidí, že jsme se opravdu vzali, určitě ustoupí a bydlení u nich nám nabídnou. Mají tě přece rádi, ne? Vsadím se, že ti nějaké prašule nakonec dají, oni teď dělají jen takové bu bu bu, aby nás zastrašili.“

„Adame, na to moc nespoléhej, táta fakt zuří.“

„To ho přejde,“ mávl Adam rukou.

„A co když ne…?“

„O to se neboj,“ uzavřel debatu Adam. „Vsadím se, že by si tvůj táta mohl dovolit koupit nám barák. Určitě nebude chtít, aby jeho jediná dcera bydlela v nějaký díře.“

Jenomže Adam nezná mého taťku.

Radši jsem převedla hovor na jiné téma.

Na úřadě jsme si domluvili datum dvacátého července. Chtěla jsem pozvat alespoň kamarádky, ale Adam vyhlásil, že když jsme si řekli, že nepozveme nikoho, tak to musí platit pro všechny. Za svědky nám půjdou nějací úředníci.

Co to ale bude za svatbu?

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

Povídka