Stephanie Barronová

JANE A NEPŘÍJEMNOST NA PANSTVÍ SCARGRAVE

Originální název: Jane and the Unpleasantness at Scargrave

Manor, vydáno u Bantam Books, New York 1996

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1996 by Stephanie Barron

All rights reserved. This translation published by arrangement

with Bantam Books, an imprint of The Random House Publishing

Group, a division of Random House, Inc.

Translation © Jana Krollová, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6389-9

Tuto knihu s láskou věnuji památce Cass Sibrové,

v jejíž knihovně jsem ve svých dvanácti letech

poprvé objevila dílo Jane Austenové.

PŘEDMLUVA AUTORKY

Na jaře roku 1995 jsem navštívila své dobré přátele Paula a Lucy Westmorelandovy, kteří patří k baltimorským starousedlíkům. Jejich rodová linie sahá až k zakladatelům státu Maryland a jejich dům, panství Dunready, je datován až do Georgiánského období[1]. Westmorelandovi nedávno dokončili renovaci bývalého hospodářského stavení, které kdysi obýval správce. Jednalo se o rozsáhlý projekt přestavby budovy.

Vynaložili velké úsilí, aby odhalili pevné kamenné základy. Sklep sloužil po celá desetiletí, možná déle než sto let, jako skladiště uhlí. Obrovská místnost, ohraničená kamennou zdí, musela být nejdřív vyklizena a zbavena inkoustově černého obsahu. Potom byla důkladně ošetřena pískováním a vybetonována. Byly postaveny nové opěrné pilíře, nové dveře a schodiště. Starý kamenný základ domu tak nakonec získal zpět svoji bývalou krásu a kouzlo. Ale důležitější bylo to, co objevili v první fázi renovace sklepa. Pod obrovskou vrstvou uhelného prachu, krysích kostí, vyřazených polen a neidentifikovatelných částí oblečení se nacházelo několik krabic rodinných vzpomínek. Westmorelandovi je umístili do místnosti, která slouží jako skladiště různých věcí, a okamžitě na ně zapomněli v zápalu zařizování nové kuchyně. Ale když jsem je tehdy na jaře navštívila, strávili jsme celé deštivé odpoledne v onom skladišti a opatrně se probírali křehkými zažloutlými stránkami papírů. Nakonec jsme došli k závěru, že tento materiál patří do rukou profesionálního kurátora.

To, co jsme našli toho dne, nebylo nic jiného než celé série rukopisů, jejichž autorkou byla podle našeho mínění Jane Austenová, vzdálená příbuzná Westmorelandovy rodiny. Bratr Austenové, James, měl dceru a ta se vdala za muže, jehož sestra si vzala člena britské větve Westmorelandů. Touto oklikou se rukopisy dostaly do jejich rodiny a nakonec skončily v rukou té části příbuzných, která žila ve Spojených státech. Zde byly bezpečně uloženy ve sklepě, až je pozdější generace zaházely uhlím.

Westmorelandovi ukázali rukopisy místnímu kurátorovi, se kterým se dobře znají, a uvažovali o tom, že by je darovali univerzitní knihovně Johna Hopkinse. O rukopisy měly zájem další instituce – Sbírka díla Austenové na Paulově univerzitě, Williams College a jiná zařízení v zemi, a to nemluvě o Bodleyově knihovně v Oxfordu. Navzdory tak velkému zájmu jsem to nakonec byla já, komu Westmorelandovi ty rukopisy svěřili hned poté, co byly zrestaurovány.

Westmorelandovi jsou obdařeni bohatou představivostí a radostí ze života, a patří sem i jejich záliba v četbě detektivních příběhů. Na rukopisech, které byly zjevně psány samotnou Austenovou, je nejvíc přitahovalo to, že odkrývají skutečnosti doposud neznámé badatelům díla Austenové. Vyprávění, jež mají formu deníkových zápisků a dopisů sestře Cassandře, byla původně určena jejím neteřím. Tím se možná vysvětluje, proč nakonec skončila v rodině Westmorelandových, která s nimi byla spřízněna přes dceru Jamese Austena. Tyto rukopisy nebyly určeny veřejnosti. Jsou to osobní záznamy různých záhad, se kterými se Austenová setkala a které řešila během svého krátkého života.

Navrhovala jsem, že nejvhodnějším vydavatelem těchto prací by měl být někdo z badatelů díla Austenové. Westmorelandovi však protestovali. Cítili, že objev rukopisů byl částečně i mojí zásluhou, a navíc vědí, že se zajímám o žánr detektivek. Proto mě požádali, abych se ujala té práce a připravila rukopisy k vydání.

Jane Austenová, jejíž dílo přetrvalo téměř dvě století, zůstává z větší části tajemstvím sama o sobě. O jejím životě se dozvídáme hlavně z jejích dopisů, které se po ní dochovaly, a z pamětí členů rodiny, jež byly sepsány po její smrti. Z těchto zdrojů čerpali někteří vědci při psaní obdivuhodných životopisů.[2] Spousta jejích dopisů byla adresována sestře Cassandře, která je však po Janině smrti[3] zničila, takže mnohé pasáže života Austenové zůstávají nepoznané. Objev dopisů poslaných Cassandře společně se zápisy do deníku, které zde vydávám, lze považovat za nový náhled do života a životních zkušeností autorky.

Jane Austenová se narodila 16. prosince 1775, půl roku po vypuknutí nepokojů v britských koloniích v Americe, za vlády Jeho Veličenstva Jiřího III. Byla dcerou duchovního, který získal vzdělání v Oxfordu, vyrůstala ve skromných poměrech společně se šesti bratry a jednou sestrou na malé farnosti ve Steventonu v panství Hampshire. Během jejího života zmítala Francií revoluce; Napoleon přišel k moci; Jiří III. se postupně propadal do stavů šílenství a nebyl schopen vládnout, takže místo něj nastoupil jeho syn Jiří IV. jako princ regent (dočasný zástupce). Byla to bouřlivá léta v historii Británie, ve které Austenovi, konzervativci a přívrženci krále, hráli významnou roli. Frank, bratr Jane Austenové, který byl od své rané adolescence námořníkem, sloužil Horatiu Nelsonovi v bitvě u Trafalgaru a ve dvaceti osmi letech byl povýšen do funkce prvního důstojníka admirality; její mladší bratr Charles měl podobně významnou, i když ne tak vysokou funkci v námořnictvu. Také Jane cítila potřebu zabývat se politikou, o čemž svědčí její dopisy adresované rodině, a samozřejmě se toto téma objevuje v jejích nejznámějších dílech. Například v jejím románu Mansfieldské panství popisuje morální hanebnosti důstojníků námořnictva. Toto dílo považovala za své stěžejní. Zabývala se v něm reformou církve a otrokářstvím v Indii, které podrobila ostré kritice. Projevila zde svoji mimořádnou prozíravost a důvtip. Její dílo bylo inspirováno událostmi z osobního života nebo zážitky jiných lidí z prostředí kolem ní. Je to zřejmé z jejích reakcí na události, které popisuje ve svých pamětech.

Velká část Janiny tvorby se zrodila v době jejího mládí, když jí bylo mezi patnácti a pětadvaceti lety. Svá díla následně upravovala a vydávala později, během období regentství, které oficiálně začalo roku 1810. Trvalo téměř osm let a tento rukopis zachycuje právě tuto dobu. Regentství v Anglii probíhalo v době, kdy Napoleonovo impérium ve Francii bylo na svém vrcholu, a i když v té době probíhala válka mezi těmito mocnostmi, francouzská móda a politické názory se dostaly přes Lamanšský průliv a významně ovlivnily zažité anglické zvyklosti. Bohatství a prezentace osobnosti byly v té době moderní a vysoce ceněné. Ženám byla poskytnuta dokonce větší sociální svoboda než za vlády královny Viktorie, která se dostala k moci až později během tohoto století. Šaty byly méně okázalé, kontakt mezi příslušníky opačného pohlaví volnější a názor na ženu, která píše romány nebo se zapojuje do vyšetřování, byl v kontextu své doby tolerantní.

Austenová byla v okruhu svých známých považována za velmi inteligentní ženu. Z tohoto rukopisu i z jiných děl je patrné, že se často cítila frustrovaná svou omezenou zkušeností a nedostatkem příležitostí, které doba ženám poskytovala. Její otec se snažil navzdory společenskému mínění ignorovat pohlaví svých dcer a poslal ji společně se sestrou Cassandrou do Oxfordu na soukromou výuku, když bylo Jane sedm let. Jane se však cítila jen napůl vzdělaná, protože jí byla odepřena možnost výuky řečtiny a latiny, kterou její bratři dostali.

Myslím, že mnohé překvapí pohled na Austenovou jako vyšetřovatelku; ale je přece logické, že žena její intelektuální úrovně a schopnosti vnímat lidské povahy nezůstane lhostejná k záhadám, které se v jejím okolí vyskytnou. Její talent pro pochopení motivů lidského jednání, cit pro detail a šestý smysl – schopnost domyslet věci, které měly být skryty, v porovnání s tím, co bylo na první pohled patrné –, to vše ji předurčovalo k odhalování zločinů. Většinu svého života strávila na venkově, kde bylo právo a pořádek prosazováno neformálním a mírumilovným způsobem prostřednictvím místní šlechty. Austenová se nejdříve obracela na své vlivné přátele s žádostí o pomoc při potrestání viníků a vymáhání spravedlnosti pro nevinné. Jako svobodná žena disponující omezenými prostředky se musela často spoléhat na muže ve svém okolí, kteří měli přístup k mezinárodnímu obchodu, právu a politice, a proto měli daleko větší vliv při prosazování spravedlnosti, než by ona kdy mohla mít. Oni sami projevili dobrý úsudek tím, že ocenili její intelektuální schopnosti.

Následuje první detektivní dobrodružství Austenové, které můžeme nejlépe posoudit my sami. Děj začíná v prosinci 1802, hned po Janině přijetí a následném odmítnutí (během čtyřiadvaceti hodin) Harrise Bigg-Withera, který ji požádal o ruku. V době, kdy se odehrával děj příběhu, jí bylo dvacet sedm let. Tím, že odmítla Bigg-Withera, musela počítat s vyhlídkou, že se z ní stane stará panna. Pozvánka od Isobel Paynové v době, která pro ni zajisté musela být velmi obtížná, poskytla Jane vítanou možnost úniku. Dostala příležitost zamyslet se nad svým životem a trochu se rozptýlit. Ve vyprávění se mísí zločin s osobními problémy, hon za láskou a zkoumání vlastních motivů a snů.

Vydat dílo Austenové je pro mě velmi zavazující. Nechci ji napodobovat. Jen doufám, že duch původních rukopisů bude patrný z těchto nově upravených stránek, společně se silou nevšední mysli Jane Austenové.

STEPHANIE BARRONOVÁ

EVERGREEN, COLORADO

ČERVEN 1995

PŘEDMLUVA JANE

17. března 1803

Sydney Place č. 4, Bath

Když se mladé dámě, která je obdařena spíše tělesnými vnadami než finančními prostředky, podaří získat srdce staršího gentlemana, zajištěného vdovce vlastnícího honosné sídlo, má se obecně za to, že tento svazek je oboustranně výhodný. Ta dáma získá postavení, které jí její přátelé budou závidět a ke kterému jí mohou gratulovat. Starší pán se zase může těšit, že do jeho usedlého života vstoupí krása, mládí a dobrá nálada. Lidé ho budou považovat za nejlepšího a nejštědřejšího z mužů; ona bude obecně přijímána jako anděl, který si své štěstí plně zaslouží. Jeho vyzrálost a životní zkušenosti mohou zmírnit její náhlé změny chování; její důvtip a jemný půvab by měly rozehnat obavy plynoucí z jeho přibývajícího věku. S trpělivostí, dobrou vůlí a vzájemným pochopením může být dosažen vysoce uspokojivý a šťastný svazek.

Když však stárnoucí gentleman náhle zemře na žaludeční příhodu a zanechá své paní po třech měsících společného života značný majetek, rozdělený mezi ni a zákonného dědice; a když ten dědic nevhodným způsobem projevuje náklonnost ovdovělé ženě –!

Společenské mínění se může okamžitě změnit.

Pohádkové jmění zesnulého muže je nyní v úpadku. Zesnulý je vnímán jako melancholik, senilní blázen zaslepený mládím a lichotkami, kterému by více prospěl zdravý rozum a smysl pro realitu. Ta dáma se stane spíše objektem podezíravosti než osobou vzbuzující lítost; její projevy smutku a smuteční šaty jsou považovány za výsměch slušnosti; její přítomnost není vítána při určitých společenských příležitostech; právní zástupci pověření řízením jejích záležitostí jsou hodni soucitu; a oplzlé řeči kolují mezi pravidelnými návštěvníky operních lóží a heren.

Je naprosto jasné, že její hvězda pohasla.

A právě tohle připravil osud mé ubohé přítelkyni Isobel. Když se žena jemných mravů, která je navíc obdařena inteligencí a dobrým vkusem, zaplete do skandálu, nikoho to nenechá chladným. Nemůžeme počítat s tím, že nám bude štěstěna stále nakloněna; ve skutečnosti trávíme lepší část života hledáním úkrytu před jejími vrtochy. Ženy jsou na rozdíl od silnějšího pohlaví zranitelné v otázkách jejich počestnosti a častěji se stávají oběťmi náhlého citového zklamání.

Vše se odehrálo na sklonku roku. Tou dobou jsem už mohla být přestěhována a proklínat Boha za to, že jsem přivodila utrpení těm, kteří si to vůbec nezasloužili. A to jen proto, abych si zajistila dobré postavení. To by však bylo velmi nečestné od dcery duchovního, a navíc by to odporovalo mým zásadám. Místo toho jsem se rozhodla obrátit pozornost k bezpečnému pohodlí svého deníčku a pera v naději, že někdo pochopí pohnutky mého jednání v době, kdy mi bylo dvacet sedm let.

Nikdy se mi nepodaří úplně pochopit emoce nebo prožít naplno i nepatrnou událost, dokud ji nesvěřím svému deníčku; moje pero je mým spolehlivým důvěrníkem, se kterým sdílím své touhy a zklamání, o něž se nechci dělit ani se svou milovanou sestrou Cassandrou. V této knížečce se mi snad podaří popsat události, které jsem prožila v posledních týdnech. Čeká mě daleká cesta, protože musím zajít do města za jediným účelem, a to získat svazek čistých papírů v naději, že všechny události uspořádám – tím, že jim dodám vypravěčskou sílu a formu románu, vlastně – mohla bych si také trochu uspořádat své roztěkané myšlenky. Tento příběh nebude nikdy určen běžnému čtenáři, i když změním jména a nezveřejním místa děje, a to jen proto, aby se nejbolestivější události mé drahé přítelkyně Isobel nepřetřásaly v přijímacích salonech a kloboučnictvích, to by byla neodpustitelná zrada. Raději získám zpět dopisy[4], ve kterých jsem Cassandře psala o těchto událostech a které jsem jí posílala ze Scargrave. Vložím je mezi stránky deníčku. Vše uložím ve svém šatníku a bude to možné otevřít jen pro poučení mých drahých neteří, aby se dozvěděly o silách, které tak fatálně zničily Isobelino štěstí. Mohlo by jim to sloužit jako morální ponaučení do jejich vlastního života.

To, co teď bude následovat, jak to zaznamenal můj deníček a dopisy, je příběh o nepříjemnostech na panství Scargrave. Kéž je tento nešťastný dům během nadcházejícího roku svědkem příjemnějších chvil, než byly ty, které jsem tam v tom minulém roce strávila já.

KAPITOLA 1

Umíráček

Zápis do deníku, 11. prosince 1802,

psáno v časných ranních hodinách

„Co si o tom myslíš, Jane?“ zeptala se hraběnka ze Scargrave a její prsty bolestivě stiskly můj loket.

S hrůzou jsem zírala na ležící tělo jejího manžela. Frederick, lord ze Scargrave[5], se evidentně cítil mizerně – byl na tom tak špatně, že jsem byla přivolána k jeho posteli hodinu před svítáním, což je indiskrétnost, kterou by lord nikdy nedovolil, kdyby byl při smyslech. Přitáhla jsem si límec županu blíž ke krku a položila svou volnou ruku na hraběnčinu.

„Myslím, že tvůj manžel umírá, Isobel,“ řekla jsem jí.

Její prsty se pod mou rukou nekontrolovatelně třásly a potom se přestaly hýbat. „Umírá. I kdybych tuto větu slyšela tisíckrát, stále nemohu uvěřit, že je to pravda.“

Soucitně jsem se podívala na svou přítelkyni a nevěděla jsem, jak zmírnit její utrpení. Ztrápená tvář jejího manžela byla neobyčejně změněná po několika hodinách strávených v bolestech. Toho večera doprovázel hrabě svou ženu do tanečního sálu ve Scargrave, užíval si její přítomnosti a připíjel na jejich štěstí. Ačkoli už mu bylo čtyřicet osm let, zářil jako muž obdařený věčným mládím, elegantní a živý, kouzlo jeho osobnosti bylo patrné z každého pohybu. A přestože ho čas od času potrápily trávicí potíže, tato nevolnost se objevila náhle a s takovou intenzitou, že by sotva mohla být způsobena jeho slabostí pro bordó a moučníky.

„Snědl nebo vypil něco během posledních několika hodin?“ zeptala jsem se.

Moje přítelkyně zavrtěla hlavou. „Jenom punč s mlékem a nějaké cukroví, které mu přinesla služebná, když odpočíval. Ale myslím si, že toho moc nesnědl, než jej zchvátila ta nevolnost.“

Zápach nemoci vystupoval z propoceného povlečení, které služebné nevyměnily, aby hraběti nepřivodily ještě větší bolesti. Jeho dech byl slabý a jeho síla vyprchala, jak ztrácel vědomí. Zvracel s takovou intenzitou, která se projevuje při požití projímadla. Jeho oči byly nepřítomně obráceny v sloup, pokožku měl bledou a byl celý oteklý. Přihlížet takovému utrpení jen tak bylo hrozné; vydržet to bylo strašlivé.

Zatímco jsme s Isobel stály u postele a čekaly na lékaře, který byl narychlo přivolán z Londýna, hrabě ze sebe vydal hlasitý sten, pozvedl své třesoucí se tělo a stiskl ruku své ženy.

„Lumpové!“ vykřikl zdrceně. „Nejraději by mě stáhli z kůže!“

Potom si lehl zpátky do postele jako smyslů zbavený a už nepromluvil.

Isobel hned ožila; vmžiku udělala obklad a starala se o svého ztrápeného manžela. Náhlý výbuch citů, který probudil jeho zbídačelé tělo před malou chvílí, se však už neopakoval.

Setkání se smrtí mi není cizí – už jsem mnohokrát seděla u smrtelné postele po boku svého otce, který je duchovním a zastává přesvědčení, že při těchto nejtěžších chvílích jeho služby je přítomnost ženy nezbytná k tomu, aby jej podpořila. Ale ještě nikdy jsem nebyla svědkem tak bolestivého umírání.

Závan chladného vzduchu pronikl dveřmi komnaty z velké haly v podlaží. Hned jsem otočila hlavu v naději, že dorazil lékař. Objevila se však Isobelina služebná Marguerite.

„Má paní,“ zašeptala kreolská dívka a její oči se kradmo přesunuly z obličeje hraběnky na utrápenou tvář hraběte, „lékař je tady.“ Byla bledá a vystrašená. Všimla jsem si, že se rychle pokřižovala na čele a zmizela ve dveřích.

Nenašla jsem v sobě sílu vynadat služebné za její hloupé gesto. Je to nevzdělaná dívka z Isobelina rodného Barbadosu, která před dvěma lety doprovázela svou paní při návratu do Anglie. Bylo na ní vidět, jak zoufale postrádá dnešní spánek. Byla to ona, kdo mě rychle přivolal do hraběcího křídla před svítáním. Ale dokonce i já, chladnokrevná Angličanka, kterou jen tak něco nevyvede z míry, musím přiznat, že i mně chybí těch několik hodin spánku. Hrabě tak naříkal a křičel, že ho nemohl nikdo přeslechnout a celé panství Scargrave nezamhouřilo té noci oko.

„Lady ze Scargrave,“ promluvil lékař, který mě vytrhl z myšlenek. Srazil podpatky a uklonil se směrem k Isobel. Byl to mladý muž s naléhavým výrazem ve tváři.

„Doktore Pettigrewe,“ odpověděla hraběnka slabým hlasem a zakryla si rukou své hrdlo, „díkybohu, že už jste tu.“

Jak to Isobel mohla vydržet! Být vdaná necelé tři měsíce a ztratit manžela za tak krátkou dobu je snad ta nejkrutější rána osudu. Přesto stála klidně, vyrovnaně a vzpřímeně, a čekala s obrovskou statečností na výsledek toho utrpení.

Doktor Pettigrew pohlédl na mě a pokynul hlavou, setřepal sníh ze svého zimníku a podal jej Margueritě, která udělala ustrašené pukrle a vyběhla z komnaty. Když lékař spěchal k lůžku hraběte, snažila jsem se číst jeho myšlenky. Ale jeho oči byly ukryté za brýlemi a ústa byla pevně semknutá, takže jsem z jeho mladického vzezření neuhodla nic.

Uchopil zápěstí hraběte a chudák lord ze Scargrave zasténal a zmítal se na polštáři.

„Nech nás tu o samotě, moje drahá Jane,“ řekla Isobel a zlehka se dotkla mé tváře. „Přijdu za tebou, jakmile to bude možné.“

A tak musím také čekat, zavřená ve své komnatě s vysokým stropem a masivní mahagonovou postelí, kde na stěnách visí gobelíny, které byly v módě někdy v minulém století. Přitáhla jsem si kolena k hrudníku a omotala župan těsně kolem prstů u nohou. Snad potisící hledím do tváře nějaké předchůdkyně ze Scargrave, navždy mladé, koketní a nezdravě bledé, která na mě zírá ze svého místa nad krbem. Je to ponurý pokoj, v němž by se mohly strašit děti nebo plísnit služebné. Tento pokoj se výborně hodí k mému současnému rozpoložení. Oheň je slabý a uhlíky žhnou červeně, moje svíce vydává tlumené světlo, které se třepotá ve vzduchu, jako by s ním mávala neviditelná křídla – snad je to anděl smrti, který se vznáší nad celým domem.

Když jsem sem přijela, řekla mi Isobel legendu o Scargrave. Jakmile kdokoliv z rodiny umírá, duch prvního zdejšího hraběte projíždí galerií za mými dveřmi v temném kočáře, oblečený ve večerní róbě. Rodinný přízrak by se mohl připravovat na dnešní večer, i když já té povídačce nevěřím.

Do zasněženého jitra se nese slabá ozvěna bijících zvonů. Zaslechla jsem devět úderů, které patří hraběti. Je to umíráček z kostela ve Scargrave, který oznamuje, že se přiblížila poslední hodina života hraběte. Ozvalo se devět úderů pro oznámení smrti muže, potom byla pauza. Zvonění dále pokračovalo ve čtyřiceti osmi úderech, za každý rok života hraběte. Najednou jsem se otřásla a popadla své pero a papír, kalíšek s inkoustem mám vždy u sebe. Tolik se toho událo za pouhé dva dny od mého příjezdu na Scargrave, a ještě mnoho se toho určitě stane. Možná mi pomůže překonat časné hodiny tohoto rána, když si ty události zapíšu.

Na panství Scargrave jsem přijela v posledním měsíci končícího roku na pozvání Isobel Paynové, hraběnky ze Scargrave, se kterou jsme důvěrné přítelkyně už osmnáct měsíců. Vzpomínám na naše první setkání. Došlo k němu v Pump Room[6] ve městě Bath. Byly jsme si představeny ve skupince svobodných dam. Isobel byla veselá a bezstarostná, navíc ji tak brzy potkalo štěstí v podobě hraběte. Rázem se však změnila v bytost plnou utrpení a ztráty. Ona, která je ztělesněním bohyně a štědrosti! Dokáže se přenést přes takové neštěstí? Už ji znám nějaký čas a dnes v noci udělám vše, co bude v mých silách, abych ji podpořila v jejím trápení. Tak půvabná a zároveň zranitelná je v tuto chvíli. Dlužím hraběnce svou vděčnost a úctu. Vím moc dobře, že mi ve svém současném vysokém postavení nemůže věnovat příliš pozornosti. Lázeňské město, jakým je například Bath, podporuje náhodné známosti, které se však rychle rozpadnou, když pobyt skončí. Ale Isobel mě považuje za výjimečnou osobnost, a proto podle ní není snadné přestat se o mě zajímat. Její náklonnost ke mně může také pramenit z odmítnutí namyšlených přátel jejího muže. Místo toho zůstala věrná svým vlastním, skromnějším přátelům. Za ten krátký čas jsme si vzájemně vyměnily spoustu dopisů, během kterých jsme k sobě pojaly důvěru a začaly se nazývat křestními jmény.[7]

Hraběnka se před necelými dvěma týdny vrátila ze své svatební cesty po Evropě. Před třemi měsíci se provdala za Fredericka, lorda ze Scargrave. Její manžel, hrabě, se rozhodl uspořádat ples na její počest. Isobel mě pozvala, abychom se znovu setkaly, a tak jsem měla pádný důvod využít jejího dobrodiní, které jí nikdy nezapomenu, a uchýlit se na její panství. Návštěva Scargrave slibovala vítané rozptýlení v podobě společnosti několika milých lidí a nezávazného tance, což by mi mohlo pomoci zapomenout na děsivá společenská pochybení, kterých jsem se vědomě dopustila na svých blízkých před necelými dvěma týdny. Nevadilo mi, že hraběcí sídlo se stane mým třetím domovem za několik posledních týdnů. Někdy nastane chvíle, kdy je potřeba pomoci bližnímu nést břemeno, které by sám neunesl, a blízcí přátelé mohou působit jako balzám.

A tak jsem jela do hertfordshirského útočiště, prostě pryč od zrušených zásnub a trapného soucitu těch nejdražších, které na světě mám. Doufala jsem, že zde naleznu rozptýlení v podobě tlachání o nové módě klobouků nebo o sousedech, u nichž se mísí hrubší mravy s lhostejností. Těšila jsem se na zimní procházky a přivítání nového roku ve společnosti mé drahé přítelkyně, která se nedávno provdala. Neočekávala jsem vytříbenou konverzaci ani společnost lidí, jež by mě mohla intelektuálně obohatit. Vlastně jsem zde hledala opak toho, co patří k silným stránkám mé osobnosti.

Moje cesta z Bath v kočáru poslaném ze Scargrave nenesla žádný náznak hrozící tragédie. Neobjevily se tu žádné tmavé stíny, když koně s námahou projížděli zasněženou oborou. Z nozder jim vycházela pára, jakmile zastavili před masivními dubovými dveřmi panství. Z velkého počtu oken umístěných v rozlehlé kamenné fasádě se linulo teplo a přívětivost. V zimním soumraku dům přímo vybízel k odpočinku a občerstvení všech, kteří vstoupí dovnitř. Mohu upřímně říci, že jsem z kočáru vystoupila bez nejmenšího náznaku pochybností.

Ani toho večera jsem necítila žádnou předtuchu blížícího se neštěstí, když jsem se připravovala na hraběcí slavnostní ples. Isobel mi nabídla pomoc své služky Marguerity při úpravě toalety. Marguerite dohlédla na toaletu své paní a slíbila, že se pro mě pokusí něco udělat. Hlavní rozdíl mezi mými a Isobelinými šaty byl v použitém materiálu, který předurčoval jejich konečný vzhled. Zatímco Marguerite zuřila a lamentovala nad pomačkanou látkou mé róby, což je nevyhnutelný důsledek cestování, vzala jsem pero a napsala své drahé sestře Cassandře. Obávám se, že tento dopis budu muset odložit neodeslaný, protože už brzy jí budu nucena sdělit další zprávy, proti kterým budou poznámky z dnešního večera bezvýznamným tlacháním.

Moje drahá Cassandro,

v pořádku jsem dorazila do Hertfordshire a už se nemůžu dočkat plesu, který hrabě ze Scargrave pořádá na počest své paní. Byla to šťastná shoda náhod, že Isobelina pozvánka přišla v době, kdy si potřebuji vyléčit své vlastní rány. Modlím se, abys mi odpustila ten náhlý útěk; s bratrem Jamesem by to nebylo k vydržení – víš, jak nesnáším nudné důvěrné rozhovory s Mary, navíc v mém současném zmateném a skleslém stavu mysli. Nemůžu říct, že by mi náš bratr vyčítal odmítnutí pana Bigg-Withera, ale musela jsem vydržet chmurnou půlhodinu týkající se osudu bezvýznamných starých panen. Chtěl, abych pochopila, že našemu otci vděčím za dosavadní živobytí (dvacet liber ročně!) a váženost a že bez manžela budu muset spoléhat na nevelké zdroje svého bratra, až tu náš otec nebude. Když jsem si vyslechla Jamese, umínila jsem si, že vydám svou knihu[8], protože si musím vydobýt určitou nezávislost; je lepší podnikat v literatuře než vstoupit do manželství, které je uzavřeno jen pro peníze. Takový čin považuji za opovrženíhodný.

Ale dost už o Jamesovi. Ať si žije dál svůj ubohý život po boku své ženy. Musím přestat psát, protože přichází služka, aby mi upravila vlasy na ples. I když nevím, čím je vylepšit, když už je mi skoro dvacet sedm a tyto věci mě nezajímaly ani v osmnácti. Budeš šokovaná, až se dozvíš, že jsem vyměnila svůj pohodlný čepec a nechala se zlákat ptačím perem, které je zastrčeno do čelenky zdobené korálky. Dva prameny kudrnatých vlasů mi visí jako hrozny před ušima. Vypadám jako bohyně lovu Diana. Musím říct, že si připadám komicky, ale po tom všem potřebuji nějakou změnu. Teď už ti, moje drahá sestřičko, musím popřát dobrou noc a na shledanou.

S láskou tvoje

J. A.

Oblékla jsem se do žlutého vzorovaného hedvábí, což je to nejlepší, co mám, i když musím uznat, že je to model z minulé sezony. Se vztyčenou hlavou jsem vstoupila do tanečního sálu hned za Isobel. Nádherný sál byl rozzářený plameny svíček, které byly ve skupinkách umístěny ve zlacených držácích na meziokenních pilířích podél stěn. Světlo svící se odráželo v zrcadlech, která byla na stěnách za držadly. Připadalo mi, že se pohybujeme mezi vysokými stromy s větvemi, na kterých planou listy. Sál byl plný pánů a dam, kteří dohromady tvořili třpytivé uskupení. Mohlo jich být nejméně sto. Byli to lidé z okolí Hertfordshire, a dokonce i ze vzdáleného Londýna. Se svými omezenými prostředky mohu sotva soupeřit s majestátností Scargrave, tím méně pak s okruhem přátel hraběte. Ale posilovalo mě vědomí Isobeliny laskavosti, a tak jsem statečně odolávala pohledům ostatních návštěvníků.

Hraběnka ze Scargrave vypadala skvostně v tmavě zeleném hedvábí. Tuto róbu si nedávno přivezla z Paříže. Je nesporné, že měla vždy dobrý vkus, ale nyní vládne i prostředky, aby mohla získat cokoliv – a velké bohatství hraběte by sotva mohlo být využito lepším způsobem. Isobel je vysoká, dobře tvarovaná žena s ladnou postavou. Všeobecně se má za to, že její vlasy jsou jejím nejvýraznějším rysem. Jsou husté, lesklé a mají tmavě rudou barvu, která neunikne pozornosti. Podle mého názoru jsou to však oči, které jsou její nejsilnější stránkou. Mají třešňovou barvu a jsou hustě lemované řasami. Ale její tělesné přednosti by byly ničím bez milého výrazu, který oživuje její tvář. Dnes večer, ve víru svého svatebního plesu, byla opravdu překrásná, když se s hlavou lehce zakloněnou smíchem otáčela po místnosti.

Ostatní obdivovali rovným dílem Isobelinu krásu a eleganci. Vedle ní jsem si připadala jako bledý stín v pozadí. Chcete-li někoho zbavit starostí o vaši osobu uprostřed plesového veselí, musíte se chtě nechtě zúčastnit tance – a to vyžaduje partnera. V pokročilém věku dvaceti sedmi let jsem si začala uvědomovat obavy svobodných žen. Na posledním večírku v Bath jsem se musela smířit s tím, že jsem proseděla několik tanečních kousků, zatímco patnáctileté dívenky byly neustále v jednom kole. Zvláštní závist mi otrávila pocit štěstí. Obávala jsem se, že mě ve Scargrave čeká stejný osud. Ale Isobel byla tak hodná, že mě hned seznámila s několika pány, kteří patří do okruhu jejích přátel.

Koniec ukážky

Table of Contents

PŘEDMLUVA AUTORKY

PŘEDMLUVA JANE

KAPITOLA 1

Umíráček

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25