Helon Habila

MRTVÁ VODA

Originální název: Oil on Water

vydáno u Hamish Hamilton, a division of Penguin Group, London 2010

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2010 by Helon Habila

Published by arrangement with DGA Ltd, London.

Translation © Petra Pechalová 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6391-2

Na památku mému bratranci Gabrielovi.

PODĚKOVÁNÍ

Rád bych poděkoval všem, kteří přispěli k tomu, aby se tato kniha stala skutečností, a kterých je příliš mnoho na to, abych je zde všechny vyjmenoval. Zejména musím poděkovat svým agentům z David Godwin Associates za jejich pomoc a podporu a svým redaktorům, Juliette Mitchellové a Donně Poppyové, za jejich neocenitelné rady a doporučení. A v neposlední řadě také své ženě Susan a dětem. Díky, že jste to se mnou vydrželi a přetrpěli se mnou i ty temné a skličující momenty, které psaní provázejí.

ČÁST PRVNÍ

1

Kráčím známou pěšinou, podél níž jsou jednotlivé události pečlivě označeny názvy a daty, kdy se udály, ale jakmile dojdu do poloviny, paměť pouští mou dlaň a kolem mne se snáší mlha a halí místa i tváře a mně nezbývá než zbloudile tápat v temnotách a všechny ty momenty ukryté v mlze si v mysli dotvářet, zatímco je míjím, rozeznávat tváře a místa, dokonce i pocity. Občas, abych nesešel z cesty, se musím vrátit k nějakému známému orientačnímu bodu, a teprve když se pode mnou nachází tato záchranná síť, mohu se vrhnout do neznámých vod.

Takže ano, došlo k nehodě, k požáru. Ve stodole vybuchly sudy s ropou. Oheň přeskakoval po větru ze střechy na střechu a po pár metrech už byla v plamenech půlka města. Mnoho lidí požár nepřežilo, včetně Johnova otce. Prý zemřel, když se snažil zachránit mou sestru Bomu, a kdyby jej nebylo, zemřela by tam i ona. Mého otce zavřeli. Toho dne skončil s kouřením. Matka se vrátila do vesnice svých rodičů, kde žije dosud. A zatímco moje sestra hořela a rodina se mi rozpadla, já v Lagosu seděl na přednáškách, večeřel v čínských restauracích a snažil se vyřešit záhadu šílence, který znásilňoval ženy, a o celé tragédii jsem se dozvěděl až ve chvíli, kdy jsem se vrátil domů s diplomem ze žurnalistiky.

Kdepak, žádná porucha na ropovodu, jak jsem řekl tomu bělochovi a jak jsem napsal do novinového článku, to nebyla. Klidně to tak ale být mohlo, stejně jako v bezpočtu dalších vesnic. Otec je stále ve vězení a já s Bomou ho stále chodíme navštěvovat a pokaždé, když spatří její tvář, odvrátí se a roztřesou se mu ruce, takže tam v poslední době přestala chodit. Matka se za ním z vesnice vypraví na návštěvu tak jednou za měsíc. Občas jdu s ní a pak je pozoruju, jak se dívají jeden na druhého. Někdy si toho mají hodně co říct a jindy na sebe jenom mlčky hledí. Naposledy jsem s ní šel před více než měsícem. Posadil jsem se od nich trochu dál, ale i tak jsem slyšel, o čem si povídají: vyprávěla mu, jak jde život ve vesnici a na farmě, že byla letos dobrá úroda. Naslouchal jí, pokyvoval hlavou, celou tu dobu na ni však upřeně zíral a snažil se zachytit její pohled, ale ona se mu během vyprávění pohledem vyhýbala. Zavolala na mě: Rufusi, pojď sem. Proč jsi tak daleko, až u okna? Dozorce předstíral, že si čte noviny, ale celou tu dobu nás hlídal. Vzpomínám si, že v místnosti voněly pražené arašídy, které matka otci donesla. Vzpomínám si, že měl dozorce na temeni pleš. Matka byla celá pohublá a vypadala sešle.

Mlha se zvedá stejně náhle, jako se snesla, a znovu se rozzáří slunce a já jsem opět na pevné zemi, vím však, že se mlha může každým okamžikem vrátit, zahalit vzpomínky a oslepit mě.

*

Po nějaké chvíli splynula obloha, voda i hustá vegetace na břehu řeky v jedno: v mlhavě modrou, zelenou a modrozelenou. Celá krajina teď působila, jako by šlo o pouhý trik se světlem – ukrytá v oparu, neustále měnící svou podobu, vystupující a zase mizející v mlze. Bylo brzy ráno, ale my už jsme dvě hodiny seděli ve člunu, opustili jsme otevřené moře a mířili jsme proti proudu říčního přítoku směrem na západ. Ostrov Irikefe, známý také podle svého charakteristického tvaru pod názvem Půlměsíční ostrov, už byl daleko za námi, spolkla ho dálka a šero, které s sebou přinášela mlha plazící se od říčních břehů jako kouř. Uprostřed proudu řeka plynula volně a voda byla průzračná, ale blíže ke břehům se mísila se slanou vodou z moře a měnila se ve stojatou, uvězněná mezi kořeny mangrovů, v jejichž větvích mlha visela v chuchvalcích jako chomáčky vaty. Před námi se mlžný opar klenul nad hladinou jako nějaký most. Chvilkami, když jsme právě vpluli do obzvláště úzkého říčního kanálu, zahalila naši lehkou dřevěnou kánoi tak hustá šedá clona, že jsme během naší tiché plavby neviděli ani jeden na druhého. Byl jsem mokrý, promrzlý a měl jsem hlad a už poněkolikáté jsem se sám sebe v duchu ptal, jestli bylo moudré se do pátrání po té unesené Britce se Zaqem vůbec pouštět. Po její stopě jsme šli už devátý den. Ostatní novináři se už dávno vrátili do Port Harcourtu a mně bylo jasné, že celé tohle dobrodružství, nebo možná spíš katastrofa, už pro ně nepředstavovalo nic než vzpomínku, vtípek, který vymění za skleničku na nějaké tiskovce.

Zaq nad nimi jenom mávl rukou. „To dělá ten rozdíl mezi dobrým reportérem a tím průměrným.“

On bezpochyby patřil mezi ty nejlepší, které tato země kdy vychovala, a proto jsem jeho názor respektoval, ale v tuto chvíli bych svou slávu a ostatně i jeho názory s radostí vyměnil za jídlo, suché oblečení a střechu nad hlavou.

„Pověz mi, Rufusi, příteli, co hledáme?“

Nebyla to otázka, ale stejně jsem odpověděl.

„Tu ženu. A Profesora.“

„Řekl jsem ,co‘, a ne ,koho‘. Na tu ženu a její únosce teď na chvíli zapomeň. My ve skutečnosti nehledáme je, ale nějaký vyšší smysl. Nezapomeň, že samotný příběh není vždy tím konečným cílem.“

„Tak co teda?“

„Smysl toho příběhu, na to přijde jenom hrstka šťastlivců. Ale podle mě to už instinktivně tušíš, jinak bys tady nebyl. Všechno dopadne dobře, uvidíš.“

Košili měl v podpaží a na zádech propocenou. Stále bojoval s horečkou, která jej pronásledovala už od Port Harcourtu, a čím víc se jeho zdraví zhoršovalo, tím spíš se pouštěl do filozofování téměř nad čímkoli: nad netopýrem, který nám proletěl nad hlavami, mrtvou rybou ve vodě pokrytou tenkou vrstvou ropy, shlukem dešťových mračen na jinak jasné obloze. Ale já byl rád, že je vůbec jeho mysl stále ještě schopná nad nějakými problémy rozjímat. Čím hlouběji do pralesa jsme se odvážili, tím častěji jsem se přistihl, jak se na něj obracím s dotazy. Netušil jsem, co myslel tím příběhem a jeho smyslem, ale možná se to ještě během naší výpravy dozvím. Jenže právě teď jsem doufal jen v to, že se bude držet, dokud se nedostaneme zpátky do Port Harcourtu, na pevnou zem. Nakonec se věci nevyvinuly zrovna nejlépe, jak já jsem doufal a on sliboval, a to zejména pro něj, ale koneckonců je docela možné, že mluvil o mně, ne o sobě. Možná už cítil, že jej proud života zanesl příliš daleko na to, aby se mohl vrátit.

Ve člunu ležel vak se sušeným ovocem a plastová láhev plná vody, obojí jsme podle starce dostali od kněze Namana. Zaq vzal do ruky svou poslední láhev whisky, s těžkým povzdechem ji otevřel a usrkl malý doušek.

„Není na to trochu brzo?“

„Nikdy není brzo. Dej si, Rufusi. Zahřeje tě to.“

Odstrčil jsem jeho ruku s láhví od sebe a málem jsem mu ji tím z jeho slabého sevření vyrazil.

„Nemůžete s tím počkat, až budeme mít alespoň tušení, kde jsme? Uvědomujete si, že jsme se možná ztratili?“

„Budem v pohodě. Tenhle stařík se o nás postará.“

Muž se na ně zeširoka povzbudivě usmál a začal horlivě přikyvovat svou skřítkovskou hlavou. Vedle něj seděl v oblaku hustého kouře, který stoupal z přívěsného motoru, jeho syn a jeho postava se střídavě objevovala a zase mizela podle směru větru, jenž si pohrával s okolními mlžnými výpary. Kluk vypadal sotva na deset, ale klidně mu mohlo být i víc, možná jeho vzrůst ovlivnila jen mizerná strava. Měl nazrzlé řídké vlasy a jeho paže byly stejně kostnaté jako paže jeho otce. Oba měli na sobě beztvaré a vybledlé, doma tkané košile a kalhoty, ruce jim mořskou vodou zdrsněly a pokryly se mozoly, páchli rybinou a vypadali, že jsou součástí tohohle prostředí stejně jako mořské řasy. Byli celí zmáčení od spršek vody, které na ně cákaly přes okraj lodi. Kluk si všiml, že ho pozoruju, a bez jakéhokoli ostychu můj pohled opětoval, hleděl na mě bezelstnýma očima, v nichž se zračil upřímný zájem, až mě donutil stočit pohled jinam. Drandili jsme si to zužujícím se kanálem a za námi se táhlo hrčení motoru.

„Víte, kde ti ozbrojenci jsou?“

„Depak, pan. Ale lidi páli, že možná u Abakiri.“

Byly to jenom dohady. Ozbrojenci pozice svých táborů neustále zatajovali, protože na tom a na jejich schopnosti sbalit stany a zmizet při prvním náznaku nějakých potíží s federální armádou, která s nimi ustavičně vedla válku, závisel jejich život. Kdykoli pozvali lidi od tisku, aby jim umožnili sejít se s rukojmími nebo aby jim poskytli nějaký zdlouhavý rozhovor ohledně svých motivů pro boj s vládou, stalo se tak v některé vesnici nebo na opuštěném ostrově, který se od jejich tábora nacházel dostatečně daleko. Dalo se však spolehnout na to, že se vždycky nakonec objeví někde u ropovodu, plošiny nebo rafinérie, kterým neustále hrozili vyhozením do povětří, čímž si pro sebe zajišťovali stálý příjem. Pokud by nás stařec skutečně dopravil do nějakého tábora a nám by se pak odtamtud podařilo bezpečně dostat, byli bychom jedni z mála reportérů, kteří něco takového dokázali. Můj instinkt mi říkal, ať v další vesnici vystoupím a vydám se zpátky do Port Harcourtu. Ať zapomenu na tu bělošku, protože ozbrojenci ji stejně nakonec pustí. Ať zapomenu na dokonalý příběh, protože nic takového stejně neexistuje a já už tak měl sepsaných dost postřehů na to, aby mě můj šéfredaktor přivítal s otevřenou náručí. Ať zapomenu na Irikefe, kde jsme byli zalezlí těch posledních pět dní, než si pro nás stařec se svým synem přišli. A co je hlavní, ať zapomenu na Zaqa a jeho zoufalé a riskantní pokusy. Ať pokračuju v životě, jaký jsem donedávna vedl: jednoduchý, předvídatelný, už tak plný nesčetných starostí. Ale který novinář neprahne po dokonalém příběhu? A jak mi Zaq vysvětlil a já to naprosto chápu, tento se mu blíží asi nejvíc, jak se jen kdy nějakému reportérovi povedlo. Samotná myšlenka, že bych to vzdal, mi připomněla, jak prázdný, jak ochuzený by můj život byl po všem tom vzrušení, které nás provázelo posledních pár dní, a zatímco jsme se nořili proti proudu řeky stále hlouběji do pralesa a vzdalovali se od moře, nepohnul jsem ani prstem, abychom někde zastavili. V hrudi jsem střídavě pociťoval naději a pochyby. Cítil jsem, jak se ve mně vzdouvá podivný hlad, něco, co jsem nikdy dřív nepoznal, téměř jakési přesvědčení, že jsem na správném místě, na tomto člunu, na této cestě. Připadalo mi, jako by se mi nějakou dávno zapomenutou částí mozku prohnal svěží vánek. Věděl jsem, že Zaq tuto rostoucí naději v mých očích vidí. Dokázal by ji pojmenovat a popsat, jak neodolatelné je její volání.

V dálce před námi se náhle z vody jako nějaký přelud vynořil vysoký útes, do jehož stěny byly nerovnoměrně vytesány schody vedoucí k hustému mlází, které označovalo začátek vesnice. Vystoupili jsme z člunu a se zastávkami, abychom si trochu vydechli, jsme vyšplhali po nebezpečném kamenném schodišti nahoru.

„Kdo tady žije?“

Stařec pokrčil rameny. „Nikdo.“

„Kam všichni šli?“

„Zmizli, páč se tadylenc hafo bojovalo.“

Vesnice vypadala, jako by se přes ni prohnala smrtící epidemie. Návsi jako nějaký obětní oltář dominovala čtvercová betonová plošina. Kolem ní se povalovaly staré součásti ropného vrtu. Některé kousky vypadaly, že klíčí spolu s hustými trsy trávy z prasklin v betonu. Nahoře ve zrezivělé konstrukci vrtné věže létaly kolem svých hnízd vosy. Na větrem ošlehané ceduli poblíž plošiny stálo: ROPNÝ VRT Č. 2. 1999. 15 000 M. Domy začínaly nedaleko opuštěného vrtu. Přecházeli jsme od jedné přízemní cihlové budovy k další, od usedlosti k usedlosti, ale všechny byly prázdné, křídla doširoka otevřených oken visela ve vylomených pantech a děravými střechami dovnitř prosvítalo ostré slunce. Za jedním domem jsme našli malý výběh s přibližně deseti mrtvými slepicemi, které už byly v procesu rozkladu a kterým se pod peřím čile hemžili červi. Zacpali jsme si nosy a přesunuli se k další usedlosti, ale ta se nijak výrazně od té předchozí nelišila: na vyhaslých ohništích stály prázdné hrnce bez poklic a vedle nich postávaly nádoby s vodou, na jejíž hladině se ve velkém líhly larvy komárů. Netrvalo ani hodinu, než jsme prozkoumali celou vesnici a navštívili každý opuštěný dům, udělali jsme pár fotek a přestali doufat, že natrefíme alespoň na jednoho náhodného opozdilce, jednoho člověka, který tu zůstal, jeden hlas pro rozhovor.

Odpluli jsme.

Zaq vypadal, že se každou chvíli pozvrací, obličej měl celý zalitý potem, a než se mu po nějaké době do očí zase vrátil život, musel si párkrát přiložit ke rtům hrdlo láhve. Často jsme zastavovali, abychom si udělali přestávku, a pokaždé, když jsme znovu vyjeli, řeka se o něco zúžila. Brzy jsme se dostali do neproniknutelného močálu, propleteného kořeny mangrovů. Voda pod námi zežloutla a začala páchnout po síře. Z její hladiny se vznesly roje hmyzu, které se v pohybujícím se mraku přenesly nad naše hlavy a začaly nás štípat do paží, tváří a uší. Vypadalo to, že kluk se starcem hmyzu nevěnují přílišnou pozornost. Přivřeli oči a soustředili se na to, aby si se člunem proklestili cestu mezi sukovitými kořeny, které z vody trčely jako sosáky nějakých zvířat, co se snaží popadnout dech. Vzduch se naplnil těžkým zápachem mrtvé masy. Vjeli jsme do ohybu řeky a naskytl se nám pohled na mrtvé ptáky zavěšené ve větvích stromů, jejichž roztažená křídla pokrýval černý mazlavý nános ropy. Mezi kořeny stromů se pohupovala bílá břicha mrtvých ryb.

Další vesnice byla téměř kopií té poslední. Stejné prázdné domky, stejný uleželý a pronikavý smrad, pusto, prázdno, ropný povlak a stejný nepopsatelný smutek ve vzduchu, jako by se nad proraženými pozinkovanými střechami vznášela celá kolonie duchů, která se neměla k odchodu a zároveň se nemohla vrátit. Na návsi jsme narazili na veřejnou studnu. Celý nedočkavý po doušku vody jsem se nahnul pod navlhlý rumpál porostlý mechem a upřel zrak do tmy uvnitř, ale z hlubin studny se ke mně vznesl horký ostrý zápach a udeřil mě přímo do obličeje. Potácivě jsem se odtamtud vysoukal, z toho zážitku mě až rozbolela hlava. Tam dole ležela v rozkladu nějaká mrtvola, možná i člověk, a její pach se mísil s nezaměnitelným odérem ropy. Na druhém konci vesnice crčel malý potůček vlévající se do řeky, u jejíhož břehu jsme nechali člun. Tráva, která kolem stružky rostla, se dusila pod tenkou vrstvičkou ropy, její stébla pokrývaly cákance připomínající jaterní skvrny na ruce kuřáka.

Vyčerpalo nás už jen to, jak jsme tam stáli, takže jsme raději rychle odešli pryč. Postrčili jsme člun do hlubších vod a vydrápali se dovnitř. Zdálo se, že teď už Zaq ztratil sílu, a dokonce i odhodlání už jen k tomu, aby zvedl láhev k ústům. Ležela bez povšimnutí u jeho nohou a tekutina barvy moči uvnitř se při pohybu člunu přelévala ze strany na stranu. Seděl s rukama rozpřaženýma co nejdál od sebe a zuby nehty se držel sedačky kánoe a já s každým sebemenším pohybem lodi očekával, že ze sebe vychrlí proud zvratků, ale nějakým zázrakem to ustál.

„Chcete zastavit u další vesnice?“

„Ne, už žádné další vesnice nechci.“

Byl jsem unavený a naprosto apatický a napadlo mě, kdy asi tak stařec loď zastaví, postaví si hlavu a bude trvat na tom, že se musíme vrátit, ale on mlčel a pokračoval kupředu, stále hlouběji a hlouběji. V některých místech byl močál tak hustý, že jsme museli vypnout motor a člun jím protlačit a nevšímat si přitom studené špinavé vody, která nám prosakovala do bot a skrze trička a kalhoty, ani odporného zápachu, kterým nám načichly vlasy, ani svědění na našich umazaných tvářích. Jakmile jsme se znovu dostali do volně tekoucích vod, natočil stařec příď člunu tím správným směrem a vyrazili jsme. Neptal jsem se, kam máme namířeno, jen jsem doufal, že to není daleko a žijí tam lidé.

„V tý další vesnici mám komparda. Fak dobrej chlap. My to tamlenc zapíchnem, možná aj pospíme. Fak dobrej chlap.“

„Jak je to odsud daleko?“

„Moc né, ale je to krapet daleko.“

Pohybovali jsme se bezhlučně jako nějaká loď duchů, řev motoru tlumil vzduch nasycený vodními párami. Nad mdlou černou hladinou se nevznášeli žádní ptáci, nerozvířila ji jediná ryba ani žádný jiný vodní živočich. Byli jsme sami. Když jsme dorazili, přivítal nás křik a zvědavé zraky skupiny výrostků. Jednoho z kluků jsme pověřili hlídáním člunu a vyrazili jsme směrem ke rzí pokrytým střechám, které patřily mrňavé vesničce na břehu. Po pár minutách kluk z člunu vylezl a přidal se k ostatním chlapcům a společně si v písku čutali se starým záplatovaným koženým míčem. Stařec nás vedl širokou ulicí, která vesnici přetínala na dvě poloviny. Po obou stranách stály obdobné domy ve tvaru krabice, které vypadaly, jako by na ulici hleděly s jakýmsi opovržením. Přišlo mi, že patří spíše ke stromům a k lesu za nimi než k nějakému spořádanému lidskému osídlení. Z oken a dveří na nás zvědavě koukaly ženy a děti, ale když jsme jim zamávali nebo je pozdravili, rychle dveře zavřely nebo se začaly zabývat nějakou jinou činností. Právě jsme se nacházeli před shlukem otevřených přístřešků, chatrčí a chlévů, oddělených od sebe jen úzkými chodníčky. Pod přístřešky a v oknech chatrčí bylo vystaveno rozličné spotřební zboží, od mýdel a saponátů až po plechovky sardinek, které se opíraly o piksly s mlékem a o balíčky sušenek. Na policích a pod stoly stály přepravky s láhvemi coca-coly a fanty. Bylo tam obnošené šatstvo, baterie do rádia, plastové hračky, a dokonce i potrhané krabičky se střešními hřebíky. Na prostranství mezi chatrčemi stály hřmotné ženy s ušmudlanými zástěrami uvázanými kolem širokých pasů, z železných lavorů nabíraly odměrkou gari a kydaly jej do plastových misek v rukou zákazníků. Tato část vsi se od té předchozí lišila natolik, že mě napadlo, jestli jsme vůbec ještě v jedné a té samé vesnici. Když jsme kolem žen procházeli, zahalekaly na nás a ukazovaly na lavory, aby nás přilákaly. Poslední chatrčí ve shluku budov byla kovárna.

„Tak tolencto je vod mojeho komparda Karibi.“

Stařec vešel dovnitř. V rohu chatrče stáli v půlkruhu čtyři muži a hovořili mezi sebou tlumenými hlasy. Uprostřed místnosti dřepěl před žhavou výhní, ze které trčely kusy železa, nějaký mladík. Letmo na nás pohlédl a vrátil se ke své práci. Muži ztichli a jeden z nich si se starcem potřásl rukou. Zbylí tři jej pozdravili pokývnutím hlavy a s vážným výrazem ve tvářích se otočili k nám. Stařec chvíli s mužem hovořil, zatímco ostatní jim naslouchali a čas od času pokývali hlavami. Jejich gesta a výrazy v obličejích vyjadřovaly rozpaky. Potom se k nám stařec vrátil, v jeho výrazu se však zračil neklid.

„Tohle je váš přítel?“

„Ano. Von pal, že musíme dalejc. Tadylenc nejde zůstat.“

„Ale zrovna jsme sem dorazili. Děje se snad něco?“

„Ano. Voni čuli, že si to maj tadylenc neska přikvačit vojáci. Pro něho.“

„Proč pro něj mají přijít?“

Stařec pokrčil rameny a otočil se na muže, kteří byli v chatrči s nimi. „Voni páli, že von helfuje vozbrojencům.“

„Tak proč se někde neschová?“

„Von pá, že nevinnej, takže von nilenc zdrhat nece. Karibi je pro tulenctu vesnici hafo důležitej. Fak hrdej chlap.“

Jen jsme tam tak stáli a nebyli si jisti, co dál. Otočil jsem se na Zaqa. Zjevně se tady schylovalo k poutavé události. Neměl bych místo odchodu raději vytáhnout foťák a třeba trochu vyzpovídat toho muže a pokusit se z něj vytáhnout nějaké informace? Ale než jsem stihl proměnit myšlenku v čin, spustil se ve vesnici poprask. Zvenku se ozval dusot nohou, zvedl se prach a zahalil úzké chodníčky, chlévy i chatrče. Lidé pádili pryč a cestou poráželi stoly i celé přístřešky. Poté odněkud zazněl výstřel. Na okamžik všichni strnuli. Když jsem se otočil na starce, abych se ho zeptal, co se to děje, objevila se náhle přede mnou vyděšená trhovkyně zaslepená strachem. V další vteřině už jsem ležel na zádech na prašné cestě a dusil se pod váhou jejího rozložitého těla, hned nato však žena vyskočila na nohy a svižně odběhla pryč, téměř jako by se vznášela. Ještě dlouho poté mi v paměti zůstala směsice pachů z tržiště, které z ní čpěly, její nevidomé oči a to úpění, ty vyděšené skřeky, které jí bez ustání vycházely z hrdla a kterých si nebyla ani trochu vědoma.

„Jsou tady! Vojáci jsou tady!“

Vycházeli z chatrčí, domů a zpoza rohů, v rukou třímali biče a zbraně a tu a tam vystřelili do vzduchu, aby vyprovokovali ještě větší chaos. Z jedné chýše vyběhl muž a zastavil se jednomu z vojáků tváří v tvář. Zvedl ruce na znamení kapitulace, když tu se voják rozmáchl, jedním pohybem pušku obrátil a uhodil muže pažbou do hlavy. Ten padl naznak do dveří a voják se otočil ke svému dalšímu terči. Já byl od zlomeniny čelisti nebo nakřáplé lebky ušetřen, protože jsem stále ležel na zemi a snažil se popadnout dech. Karibi stál nehybně po boku svých přátel a tentokrát i svého syna a všichni společně sledovali, jak se celé to peklo pomalu posouvá směrem k nim – jako nějaká vlna, která se zdvihla na dalekém moři a teď se nezadržitelně valí na břeh, a zatímco se k nim blíží, postupně nabírá na síle a zuřivosti. Kovárnu i s mlčícími vzdornými muži uvnitř obklíčila skupinka více než deseti vojáků. Jeden z nich, seržant, vkročil do chatrče a namířil na Karibiho pušku.

„Ty půjdeš s náma.“

Jeho muži se hned nahrnuli dovnitř a popadli Karibiho, který nic nenamítal a ani se jim nijak nevzepřel. Jeho společníci všemu přihlíželi, probodávali vojáky nenávistnými pohledy, ale také mlčeli. Svázali mu ruce za zády a širokou ulicí, táhnoucí se skrz vesnici, ho odvlekli pryč. V dálce nějaká žena kvílela, jako by ji na nože brali, a stále dokola se dovolávala Boha: Tamuno! Tamuno!

2

Odpluli jsme dřív, než se prach stihl zase usadit. Spolu s vesničany jsme došli ke břehu a sledovali, jak oba motorové čluny, které vojáky přivezly, uhánějí po řece pryč a následně mizí z dohledu. Karibi seděl vzpřímeně mezi dvěma vojáky, s rukama svázanýma za zády a s očima upřenýma na vzdálený horizont. Podle jeho syna jej brali do Port Harcourtu, kde ho postaví před soud a usvědčí z napomáhání ozbrojencům.

„Ale vždyť je nevinný. Nebo snad ne?“

I já sám jsem věděl, že má otázka směřovaná na Zaqa je naprosto zbytečná: jak má vědět, kdo je tady nakonec nevinný a kdo ne? Copak jsme toho muže oba nepotkali až dnes? Ale nemohl jsem z mysli vyhnat Karibiho obraz, s jakým klidem vzdoruje hrozbě vojáků – tak pokojný a sebejistý přece dokáže být jen nevinný člověk.

Zaq pokrčil rameny. „Co je to vina a nevina? Někteří z ozbrojenců pochází z vesnic, jako je tahle, jak potom můžeš těmhle lidem zabránit, aby jim pomáhali?“

Stařec se rozhodl, že nás odveze do své vsi. Je to trochu z cesty, jak řekl, ale je to jediné místo, kde budeme mít zajištěnu stravu a nocleh. A Zaq rozhodně potřeboval nějakou lékařskou péči nebo alespoň pořádný odpočinek.

Než jsme tam konečně dorazili, padla tma. Celá vesnice byla postavená na kůlech na rozsáhlé písčité mělčině, která byla právě v tuto chvíli pod vodou, takže to vypadalo, jako by vesnice plula na hladině. Jednotlivé řady domů od sebe oddělovaly podobně jako ulice úzké průplavy. Domy byly postaveny z vrbového proutí a lýka a z kousků pozinkovaného plechu, překližky nebo látky a celé to vypadalo, jako by jejich stavitelé na stavbu použili vše, co jim přišlo pod ruku. Celá ta bizarní kolonie domů působila dojmem, že ji příští větší vlna nebo silnější závan větru smete z povrchu země. Pod domy byly ke kůlům jutovými provazy přivázané vydlabané kánoe, které sebou poškubávaly a snažily se osvobodit jako nějací koně. Tiše jsme proplouvali mezi domy a z oken a dveří na nás vykukovali lidé a mávali nám. Chvílemi jsme v tichu zaslechli něčí smích a jednou i zvuky rádia. Jeho šum zněl na tom opuštěném místě velmi zvláštně, jako by sem přirozeně patřil. Nakonec jsme zastavili před domem, který byl o něco větší než ostatní. Ke vstupním dveřím vedl dřevěný žebřík, volně visící nad vodou.

„Vy tadylenc krapet čekejte. Já přídu.“

Stařec nás tam nechal sedět a vyšplhal po žebříku ke dveřím. Kluk zůstal s námi ve člunu, mlčel a vypadal utahaně a ospale. Nemuseli jsme čekat dlouho a stařec se zase objevil. Doprovázel jej vysoký muž, který na nás mávl a zvučným přátelským hlasem na nás zavolal:

„Jen pojďte, pojďte.“

Vytáhli jsme se na viklající se žebřík, opatrně kladli nohy na jednotlivé stupně a byli jsme připraveni zachytit se čehokoli, co se nachází poblíž, jen abychom se zachránili v případě, že by příčky žebříku pod našima nohama vypověděly službu. Vyšplhal jsem na něj první a za sebou jsem vlekl Zaqa, jeho tíha mě táhla dolů jako pytel písku. Obývací pokoj byl překvapivě prostorný, ale nejspíš mi to tak připadalo jenom proto, že v místnosti chyběl nábytek a na jedné straně se ve zdi nacházelo velké otevřené okno. Podlaha byla vystlána starými slaměnými rohožemi, na které jsme se svalili, jako by to byly polštáře napěchované tím nejjemnějším peřím. Muž seděl v jediném křesle, které se v místnosti nacházelo. Stálo u okna s výhledem na verandu a na řeku.

„Vítám vás v naší vsi.“

Stařec stál mezi námi a mužem v křesle a vzájemně nás představil.

„Můj bratr, náčelník Ibiram, vás tadylenc vítá. Von je náčelník celý týlenctý vsi. Von je to můj bratr z vot tý samý mamy. Tolencto sou mojí kompardi, voni sou novináři. Voni sou dobrý lidi, ináč bysem je tadylenc nedoved.“

„Vítám vás v naší vsi.“

Náčelník zjevně nebyl muž mnoha slov, ale vypadalo to, že jej těší, že nás může pohostit. Sklouzl jsem pohledem ze starce na jeho bratra a snažil se rozpoznat nějakou podobu, ale žádná tam nebyla. Náš průvodce byl zakrslý, šedivý a šlachovitý, zatímco jeho bratr byl impozantní postavy, vysoký přes metr osmdesát, a i když seděl, dominoval celému pokoji a v porovnání s ním působilo všechno výrazně menším dojmem. Když vzájemné představování skončilo, sedl si stařec vedle bratra. Na stolku po pravici náčelníka Ibirama hrálo tlumeně rádio naladěné na stanici, na níž mluvili jazykem, který jsem nedokázal rozeznat.

Otevřely se dveře a dovnitř vstoupila malá dívenka a v ruce nesla lampu, kterou postavila doprostřed místnosti na podlahu. Teprve v tu chvíli jsem si všiml, že se venku úplně setmělo. Dívce bylo asi deset, a když se sehnula, aby lampu položila, kradmo na nás pohlédla a já si v krátkém záblesku mihotajícího se světla všiml jejích neuvěřitelně jemných rysů, hladké ebenové pleti, bělma jejích očí, dlouhých černých řas – a pak náhle zmizela. Později se vrátila s jídlem na podnose: vařené manioky a ryba na palmovém oleji s černým pepřem. Náčelník sesedl z křesla a všichni společně jsme jedli na podlaze. Byl jsem si jistý, že je to to nejlepší jídlo, jaké jsem kdy jedl. Stále jsem hleděl na dveře, z nichž se dívka vynořila a za nimiž zase zmizela, a doufal jsem, že se ještě objeví a přinese jídla víc.

Zaq nejedl. Seděl o kus dál a zády se opíral o zeď a já si ve světle lampy všiml potu na jeho čele. Ale nestěžoval si. Seděl vzpřímeně, žaludek plný whisky, zády opřený o chatrnou slaměnou zeď, a brzy nato už začal chrápat. Po večeři se stařec připojil k náčelníkovi u rádia a společně napjatě poslouchali. Poslouchali celou noc. Když jsem se zničehonic probral, spatřil jsem je, jak sedí stále ve stejné pozici a poslouchají, jako by zpráva, kterou jim měl ten mrňavý přijímač předat, byla záležitostí života a smrti. Povídali si – nejspíš komentovali zprávy, které slyšeli v rádiu – jazykem, který byl směsicí místního dialektu angličtiny a jejich řeči. Jednotlivým slovům jsem nerozuměl, ale poznal jsem, že probírají klesající stavy ryb v řece, narůstající množství toxických látek ve vodě a za jak dlouho se asi budou muset přesunout na jiné místo, kde se rybolovu ještě poměrně daří. Poslouchal jsem při bdění i ve spánku a snil jsem o dívence s hladkou pletí.

Koniec ukážky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

1

2

ČÁST DRUHÁ