Přeložila:

ANTONIE KRÁLOVÁ

Penelope Ward a Vi Keeland: Boháč z Park Avenue

Vydání první

Copyright © 2019 by Penelope Ward and Vi Keeland

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2393. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Park Avenue Player vydaného v roce 2019

Český překlad © 2020 Antonie Králová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Photographer: Hudson Taylor

Cover designer: Letitia Hasser, RBA designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1472-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1473-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Penelope Ward

Vi Keeland

BOHÁČ Z PARK AVENUE

Kapitola 1

Elodie

Občas si přeju, abych byla ošklivá. Ne zrovna „obří bradavice na nose“ nebo „poslední tři zuby zčernalé“ nebo „jizva táhnoucí se přes tvář“ nebo „žena s hřebenem zabodnutým v řídnoucích vlasech“ – protože se čas od času dívám na svůj odraz v zrcadle – ale bylo by milé vejít do baru, aniž by vás všichni přítomní burzovní pitomci v nažehlených oblecích ojížděli očima.

Zní to zahořkle? To je mi líto. Ale bary plné burzovních makléřů v centru města mě vždycky dostanou. Copak tihle chlapi nejsou jen lépe oháknutí prodejci ojetých aut? Když jsou tak dobří, proč nesedí doma a nepřepočítávají svoje tisícidolarovky vydělané na zlatonosných investicích, místo aby prodávali své rady ostatním?

Těšilo mě jedině, že alespoň dnešní zákazník není burzovní makléř.

Když už jsme u toho – dotyčný si mě právě všiml. Tomu chlípnému praseti trvalo dobrou minutu, než se po mém těle propracoval až k očím. Aspoň že vypadá přesně jako na obrázku, který jsme dostali – štíhlý, zdravý, inkoustově černé vlasy ulízané dozadu, hranatá brada, panovačný nos. Přimhouřené oči. Stačil mi jediný pohled a bylo mi jasné, že bych se ihned vypařila, kdybych tu nebyla pracovně.

Můj nic netušící dnešní protivník byl advokát z Upper West Side – právník v zábavním průmyslu se sklonem šoustat hvězdičky, které se ještě nenaučily hledat pod oblekem za tři tisíce dolarů vlkodlaka.

Náš nevratný paušál byl u této práce na čtyřicet hodin. Vsadila bych se, že budu hotová za zlomek tohohle času. Hmmm… možná se vážně vsadím. Soren měl drobné sázky rád. Pro něj to samozřejmě byla oboustranná výhra, protože mě to motivovalo vyřídit tu práci rychle, což znamenalo, že budu dřív k dispozici pro další úkol.

Jen jsem doufala, že žádné další úkoly jako tenhle už nebudou. Zítra večer jsem měla jít na pohovor ohledně skutečné práce – takové, u které se nemusíte nechat denně osahávat – a s trochou štěstí budu mít tenhle hnus brzy za sebou.

Jelikož advokát Larry na mě vrhl přes bar další zamilovaný pohled, zatřepetala jsem řasami a vyloudila svůj nejlepší úsměv „ty jsi velkej bohatej chlapák a já jenom malá hloupá holka“. Z legrace jsem si na prst natočila loknu přírodně platinových vlasů a vyprsila na něj svoje čtyřky. Jeho manželka – bruneta s plochým hrudníkem – se zmínila, že má rád blondýny s velkými kozami.

Usmálo se na tebe štěstí, Larry. Cililink. Pojď a vem si mě, kocourku.

Když jsem dopsala zprávu Sorenovi s nabídkou sázky, podvodníček už stál vedle mě.

„Vypadáš, že by ses něčeho napila,“ řekl.

Kousla jsem se do rtu a sklopila pohled k zemi. Předstírala jsem stydlivost, pak jsem k němu zvedla modré oči. „S cizíma lidma obvykle nepiju.“

Podal mi ruku. „Garrett Lopresti.“

Dobrý začátek. Lež číslo jedna, Larry Mercere.

Vzal mě za ruku a potřásli jsme si. „Sienna Bancroftová.“

Nepustil mě. „Teď už nejsme cizí, ne, Sieno?“

Usmála jsem se, jako by mi jeho pozornost lichotila. Jako by muži, které přitahují dlouhé nohy a bujné poprsí, nebyli moje zhouba. Když mi zavibroval telefon, věděla jsem, že je to Soren.

„Omluv mě na chvilku.“

Soren: Leo právě zaparkoval. Během minuty bude uvnitř.

Elodie: Zdá se, že mám štěstí. Nebo možná Larry si myslí, že se Siennou bude mít dneska večer štěstí. Co ta sázka?

Soren odpověděl během několika vteřin.

Soren: Když to zvládneš za míň než čtyři hodiny, zaplatím ti dvakrát tolik.

Promiň, Larry-Garrette. Z dnešního večera nic nebude. Dostaneš přesně to… co si zasloužíš.

Upustila jsem telefon do kabelky a nesměle naklonila hlavu. „Mluvil jsi o pití?“

Někdy jsem měla špatné svědomí z toho, co dělám. Každá mince má dvě strany a obvykle slýcháme jen o jedné z nich. Ženy, které si nás najímaly, byly občas nestydaté štětky. To ovšem pořád nedávalo mužům právo podvádět. Jděte pryč, potenciální pane Nevěrný. Vždycky máte možnost volby.

Občas se objeví prostopášná žena, u jejíhož manžela nám trvá celé týdny zaznamenat na kameru byť jen nejslabší náznak nevěry. V těchto případech se snad cítím trochu provinile. Ale dnes to rozhodně nebyl ten případ.

Po půl hodině Garrett navrhl, abychom si přesedli do boxu, kde budeme mít větší soukromí. Jeho ruka, na níž by měl mít snubní prsten, spočívala pod stolem na mém koleni. Slizoun jeden. Ale musela jsem hrát dál, protože Leo svou videokamerou ruku pod stolem přes celý bar neuvidí.

Přála jsem si, aby dal tu ruku pryč.

Přála jsem si být pryč celá.

A tak jsem předstírala nadrženost. Moje slova kamera nezachytí.

Poslední minuty zíral na moje rty, jako by je chtěl sežrat. Nesnášela jsem, když mě nějaký zákazník líbal na ústa – nebo vlastně kamkoli, když na to přijde. Takže drobné pošťouchnutí správným směrem bylo naprosto v pořádku. Ten parchant otevřel dveře, kterými jsem se na něj mohla vrhnout.

„Co ty na to, že bysme odsud vypadli?“ navrhl. „A zajeli k tobě?“

Natáhla jsem se k němu a ztišila hlas. „Neměla bych si zboží nejdřív vyzkoušet, než ho koupím?“

„Zlato, můžeš dělat, co se ti zachce. Co máš na mysli?“

„Nooo…“ Přitiskla jsem si paže k bokům, aby prsa ještě víc vystoupla z blůzy s už tak hlubokým výstřihem a předvedla hlubokou rýhu. Hltal ji očima. „Mám hodně citlivou šíji. Líbí se mi, když mi někdo saje kůži pod uchem.“

„S radostí. Ale co budeš sát ty mně?“

Polkla jsem žaludeční šťávy a přinutila se k úsměvu. „Cokoli budeš chtít.“

Neměla jsem čas se ani obrnit, než se na mě vrhl. Ústy se mi sápal přímo na krk. Dovolila jsem mu několik nechutných polibků, než jsem se podívala na Lea. Krátce přikývl a já jsem Larryho odstrčila.

„To bylo příjemný,“ zalhala jsem skrz zaťaté zuby. „Pojďme ke mně. Prahnu po tom tě pěkně vykouřit.“

„Veď mě.“

„Dej mi dvě minuty, abych se mohla upravit.“

Popadl mě za ruku a položil ji na tvrdou bouli ve svém rozkroku. „Budeme tu oba na tebe čekat. Pospěš si.“

„Neměj strach.“

Odchod jsem si vždy pečlivě naplánovala dopředu. Před pár dny jsem se zastavila v baru a na konci chodby k záchodům našla únikový východ. Protože vedl na zadní stranu domu, zaparkovala jsem vůz v ulici za barem.

Otevřela jsem dveře, prošla jimi a zhluboka se nadechla čerstvého vzduchu. Protože se mě ten chlap dotýkal svými rty, musela jsem jet domů a osprchovat se. Ale pro tuhle chvíli jsem měla hotovo. Cestou do auta jsem vyťukávala zprávu.

Elodie: Hotovo. Každou minutu se rodí prasák.

Soren okamžitě odpověděl.

Soren: Narážíš na mě kvůli té sázce nebo na právníka Larryho?

Elodie: Na oba. Díky za prémii. Uvidíme se u výplaty.

Bum!

Do prdele.

Zavřela jsem oči. Tohle je poslední věc, kterou potřebuju. Vyrazila jsem na pohovor o tři čtvrtě hodiny dřív, ale na vyřešení nehody to nebylo dost. Zabrzdila jsem auto přesně v poloze, v níž zůstalo po střetu, a vystoupila. Přední nárazník mého starého Jeepu Wrangler byl trochu promáčklý a odřený. Větší část poškození schytal druhý vůz. Zadní pneumatika syčela a viditelně splaskávala. Kolo se bortilo dovnitř a zařezávalo se do gumy. Přepychový nový mercedes byl nárazem celý zmuchlaný.

„Co to krucinál je? To si snad ze mě děláte srandu?“ Řidič mercedesu vylezl z auta a spolu se mnou si prohlížel škodu. Prohrábl si rukou vlasy. „Copak jste mě neviděla? Couval jsem na místo.“

Samozřejmě. Nejenže jsem narazila do auta za sto tisíc dolarů, ale jeho řidič musí mít rysy řeckého boha. Musí se přece vzhledem vyrovnat svému okázalému vozu. Okamžitě se mi znelíbil.

„Byla jsem tu první. Začal jste couvat, když já už jsem zajížděla na místo.“

„Zajížděla na místo? To bych neřekl. Pokoušela jste se o myšku, zatímco já už couval na vedlejší místo. Když jsem se rozjel, za mnou nikdo nebyl.“

Zapřela jsem si ruce v bok. „Ale byl. Já. Prostě jste mě přehlídnul. Zastavila jsem za váma a čekala. Když jste se celou minutu nepohnul, dokonce jsem na vás zatroubila. Takže jsem si myslela, že jen nechcete zabírat dvě místa a že tam můžu zajet. Kdybyste na to nešlapal jako blázen, měl jste dost času si mě všimnout a včas zastavit, než jste do mě vrazil.“

Jeho obočí vyletělo vzhůru. „Do vás vrazil?“ Ukázal na své auto. „Podle škody je celkem jasný, kdo do koho vrazil.“

Ignorovala jsem ho. „Copak jste telefonoval, nebo co?“

Zamračil se. „Doufám, že máte pojistku.“

„Ne. Jezdím si bez povinnýho ručení.“ Protočila jsem panenky. „Jenom to, že neřídím nóbl káru jako vy, snad neznamená, že jsem kriminálník.“

Pan Mercedes se nasupil. „Za chvíli mám schůzku. Můžeme si vyměnit kontakty a jít?“

Vytáhla jsem telefon a jala se fotit škodu. „Ne. Potřebujeme policejní protokol.“

„To bude trvat minimálně hodinu nebo dvě. Na takovouhle jasnou nehodu nepotřebujeme policejní protokol.“

„Uznáte u svý pojišťovny, že to byla vaše vina? Protože jestli vy si můžete dovolit vyšší pojistku, já teda ne.“

„Nic takovýho neuznám, protože to nebyla moje vina.“

„Přesně proto potřebujeme policejní protokol.“

Pan Mercedes zavrčel něco nesrozumitelného a vytáhl z kapsy telefon. Myslela jsem si, že volá na policii. Ale tak tomu podle všeho nebylo. Slyšela jsem, jak štěká na osobu na druhém konci linky.

„Řekněte Addison, že se opozdím a ať začne beze mě.“

Žádné „ahoj“ nebo „dobrý den“. Možná je to fešák a má super auto, ale jinak je to hrubián. Hovor ukončil také bez rozloučení.

Mé opovržení na mně patrně bylo vidět.

Ten blbec se na mě podíval. „Co?“

„Doufám, že to nebyla vaše žena. Nebyl jste zrovna zdvořilý.“

Mžoural na mě. „Musím si ještě zatelefonovat. Co kdybyste mezitím udělala něco užitečnýho a zavolala policii?“

To je ale kokot. Obešla jsem auto a z přihrádky u spolujezdce vytáhla techničák a kartičku pojištění. Když jsem se vracela, pan Nafoukaný Mercedes štěkal do telefonu a nepokrytě si prohlížel moje nohy. Zakroutila jsem hlavou a vytočila 911.

Ozval se operátor. „Linka devět set jedenáct. Jaký je důvod vašeho volání?“

„Dobrý den. Právě jsem měla nehodu na rohu Parku a Čtyřiadvacáté.“

„V pořádku. Je někdo zraněný a potřebuje lékařské ošetření?“

Zakryla jsem telefon a zeptala se druhého řidiče: „Jste zraněný? Ptají se, jestli potřebujeme ošetřit.“

„Jsem v pořádku,“ odpověděl stroze. „Jenom jim řekněte, ať si pospíší.“

Vrátila jsem se k telefonu. „Ne, díky. Jsme oba v pořádku. Jediné, co, jak se zdá, doznalo škody, jsou naše auta a vychování druhého řidiče.“

Pan Mercedes se na mě škaredil. Vrátila jsem mu to.

Když jsem zavěsila, podala jsem mu svoje doklady. „Pojďme si vyměnit informace pro pojišťovnu, než dorazí policie. Já mám taky důležitou schůzku.“

Sebral papíry ze svého auta a z peněženky vytáhl řidičák. Z fotky se na mě díval Hollis LaCroix. Bydlel samozřejmě na Park Avenue – to mě ani trochu nepřekvapilo. Když jsem si vyfotila jeho techničák a pojistku, všimla jsem si, že si pořád prohlíží můj řidičák.

„Můžu vás ujistit, že je pravý, pokud vám jde o tohle.“

Udělal si fotku a všechny doklady mi vrátil. „Connecticut, hm. Tím se hodně vysvětluje.“

Vytrhla jsem papíry panu Hollisi LaCroixovi Hrubému z ruky. „Jak to?“

„Neumíte parkovat.“

Přimhouřila jsem oči. „Abyste věděl, řídím hodně dobře.“

Trhl hlavou ke svému vozu. „Tahle škoda za deset tisíc dolarů říká něco jinýho.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jste magor. Víte to?“

Přísahala bych, že jsem viděla, jak sebou jeho rty škubly, jako by na mě chtěl vystartovat. Naštěstí dorazila policie, takže jsem se s ním už nemusela zahazovat. Když jsem strážníkovi vyložila svoji verzi nehody, posadila jsem se do auta. Policista si pak promluvil s Hollisem. Zatímco jsem pozorovala oba muže venku, začalo mi kručet v žaludku, takže jsem se natáhla po tašce s jídlem, které jsem koupila na zítřek k televizi s Bree, a otevřela krabičku Junior Mints. Připadala jsem si jako v hledišti při představení, v němž hraje jeden náramný fešák.

Hollis opravdu vypadal dobře. Vysoký, se širokými rameny a úzkým pasem, do bronzova opálený a s poněkud přerostlými tmavými vlasy, které mu zakrývaly límeček a úplně neladily s jeho bezvadně střiženým oblekem. Ale opravdovou bombou byly jeho jasně zelené oči a husté tmavé řasy.

Jako by cítil můj pohled, ohlédl se na mé auto a naše oči se setkaly. Neobtěžovala jsem se odvrátit pohled a dělat, že se nedívám. Jen si mě prohlídni. Když on může hodnotit moje nohy, já se můžu kochat jeho pěknou chlapeckou tvářičkou. Když na mě nepřestal zírat, věnovala jsem mu přehnaně nadšený a na první pohled falešný úsměv od ucha k uchu.

Tentokrát nebylo pochyb, že sebou škubl, protože následoval úšklebek. Hollis se otočil a dal se do řeči s policejním strážníkem a já jsem se cítila, jako bych vyhrála nevyřčený souboj pohledů. Když skončili a policista došel k mému autu, spořádala jsem už celou krabičku Junior Mints.

„Dobře, slečno Atlierová. Na tomhle lístku je napsáno číslo policejního hlášení. Během následujících dvaceti čtyř až čtyřiceti osmi hodin si ho můžete buďto stáhnout online, nebo se zastavit na okrsku a vyzvednout si kopii.“

Vzala jsem si papírek. „Díky. Napsal jste tam, že jsem nehodu nezavinila?“

„Vyslechl jsem fakta. Vyčíslení výše podílu obou stran na nehodě záleží na pojišťovně.“

Vzdychla jsem. „Dobrá. Děkuju vám. Ještě něco? Protože mám schůzku, na kterou opravdu musím jít.“

„Ne, madam. Je-li váš vůz pojízdný, můžete jet. Pan LaCroix musí počkat na odtah.“

„Fajn. Skvěle. Hezký den, pane.“

„Vám taky. A jeďte opatrně.“

Připadalo mi divné jen tak zmizet a Hollisovi nic neříct. Takže jsem počkala, až policajt nastoupí do svého auta a odjede. Pak jsem vystoupila a přešla k mercedesu. Hollis se opíral o kufr a hrál si s telefonem.

„Hm… potřebujete něco?“ zeptala jsem se. „Odvézt někam nebo tak?“

„Myslím, že dneska už jste toho udělala dost. Díky.“

Bože můj, proč se vůbec ptám?

„Výborně.“ Věnovala jsem mu neupřímný úsměv. „Žijte blaze.“

Kapitola 2

Hollis

Addison mi za zpoždění nakope prdel. Požádal jsem ji, jestli by nemohla dělat u pohovorů přísedící, a skončilo to tak, že jsem u prvního chyběl. Podíval jsem se na hodinky. Z druhého už je taky určitě půlka pryč.

Výtah zastavil v patnáctém poschodí. Prošel jsem dvoukřídlými skleněnými dveřmi a hodil aktovku na recepční pult. Všichni už byli pryč, ale ze zasedací místnosti přes halu jsem slyšel hlasy. Stejně jdu pozdě, takže se nic nestane, když si ještě odskočím na záchod.

Zavolal jsem na Addison, aby věděla, že jsem to já. „Addison, to jsem já, Hollis. Jsem tam za minutku.“

„To je od tebe milý, že ses ukázal,“ křikla. „Možná bys mohl ty okázalý rolexky vyměnit za timexy.“

Ignoroval jsem ji a zamířil na toalety. Zatímco jsem skoro hodinu čekal na tu zatracenou odtahovku, začalo se mi chtít čurat. Když jsem se opláchl, svlékl jsem si sako a šel k pohovoru. Po takovémhle dni jsem doufal, že uchazeči budou kvalitní. Zoufale jsem potřeboval pomoc.

Addison odsunula židli, aby nahlédla do haly, a viděla mě přicházet. Poklepala na hodinky. „Tuhle věc mám už patnáct let. Pokud se dobře pamatuju, stála mě padesát babek. Ale nějakým zázrakem dokáže dodržovat čas.“

„Omlouvám se za zpoždění.“ Vešel jsem do zasedačky a otočil se k uchazečce sedící zády ke mně, abych se omluvil. „Někdo do mě narazil, když jsem se snažil zaparkovat.“

Žena se otočila se slovy: „To je legrační, mně…“ Zarazila se uprostřed věty a já jsem věděl proč.

To si snad ze mě děláš srandu!

Nevěřícně jsem zavrtěl hlavou. „Vy?“

Její úsměv zvadl stejně rychle jako ten můj. Zavřela oči a vzdychla: „Dobrý den, Hollisi.“

Elodie.

Ne.

Ani náhodou.

Zvedl jsem dlaně. „Fajn. Moc se omlouvám, ale tohle nebude fungovat. Nechci, abyste marnila svůj i můj čas. Takže navrhuju…“

„Myslíte to vážně? To mi ani nedáte šanci jenom proto, že si myslíte, že můžu za nehodu, kterou jste způsobil vy?“

„Už to, že pořád věříte, že na tom nemáte žádný podíl, ukazuje, že jste trochu mimo, Elodie. A to není vlastnost, kterou v souvislosti s tímto místem hledám.“

Do naší rozmíšky vstoupila Addison. „To, že jste vy dva měli bouračku, je jenom náhoda a Elodie je jedním z dnešních uchazečů. Tak snad abychom se někam posunuli. Ty jsi, Hollisi, jasně zaujatý, abys přijal nestranné rozhodnutí. Myslím, že bys měl slečně Atlierové minimálně dovolit, aby absolvovala tenhle pohovor podle plánu, a nesoudit ji podle něčeho, co s tou prací vůbec nesouvisí.“

Zavřel jsem oči a nasupeně vydechl. Byl to dlouhý den a už jsem neměl sílu protestovat.

Kéž bych to měl už za sebou.

Mnul jsem si spánky a měl jsem pocit, že mi každou chvíli praskne žilka.

„Fajn,“ ucedil jsem. Sedl jsem si a natáhl ruku k Addison. „Ukaž mi její životopis.“

Addison mi podala list papíru a já jsem ho prostudoval. Elodie Atlierová z Connecticutu pracovala dva roky jako chůva, ale už je to dávno. Pak byla dosti dlouho nezaměstnaná a poslední dva roky pracuje pro soukromého vyšetřovatele.

„Co přesně pro svého zaměstnavatele děláte?“

„Hmmm… od všeho kus.“

Rozzlobil jsem se. „Velmi popisné. Vypadáte opravdu kvalifikovaně.“

Civěla na mě. „Dva roky jsem dělala chůvu dvojčatům.“

„Ano. A co děláte teď? Jak tenhle od všeho kus dokazuje, že se dokážete starat o dítě?“

„Tedy… při práci musím vykonávat víc činností současně. A musím umět… jednat s různými druhy lidí. Obojí jsou vlastnosti dobrého vychovatele.“

Bylo mi jasné, že něco skrývá. „Dejte mi příklad těch více činností současně.“

Hleděla do země. „Tedy… někdy… asistuju u sledování a také pomáhám fotografovi.“

Zahodil jsem papír. „Takže pomáháte šmírovat lidi. A co ještě? Fotit selfíčka? Jak přesně přispívá vaše současná práce k relevantním zkušenostem, slečno Atlierová?“ Nedokázal jsem si pomoct a musel jsem se při té otázce rozesmát.

„Kdybyste se obtěžoval číst dál než k mému poslednímu zaměstnání, dozvěděl byste se, že mám zkušenosti s vyučováním dětí a na střední škole jsem se starala o dvojčata.“

„Na střední škole. Skvělé.“ Naštvaně jsem vydechl. „Obávám se, že nemáte potřebné předpoklady, které by z vás dělaly vhodného kandidáta na opatrovnici jedenáctileté dívky.“

„Dovolím si nesouhlasit. Myslím si, že moje poslední pracovní pozice mě na takovou práci připravila dobře.“

Její neústupnost mě zaujala. Naklonil jsem hlavu. „Ach, opravdu? Řekněte mi přesně, jak to spolu souvisí, slečno Atlierová. Protože mám pocit, že z nějakého důvodu se vyhýbáte tomu, prozradit mi cokoli z toho, co v současném zaměstnání děláte.“

Její obličej zrudl. „Moje práce mě naučila zvládat skoro všechno. Musím se vypořádat s nejrůznějšími typy lidí. Musím ovládat sebeobranu. Jestli si mě chcete vyzkoušet, mileráda vám vyhovím. A také mě naučila zůstávat pod tlakem v klidu. Myslím si, že to všechno jsou vlastnosti, které na nabízeném místě najdou uplatnění. Addison mi už o Hailey něco málo řekla. Také mám výhodu v tom, že vím pár věcí o problémových dětech – protože sama jsem byla jedním z nich.“

Mé oči se zavrtávaly do jejích. „Čili si mám myslet, že někdo s problémovou minulostí, kdo neumí řídit a větší část posledních dvou let strávil bůhvíjakou prací pro soukromé očko, je pro tuhle práci tou správnou osobou?“

Napřímila se v židli. „Musela jsem vám to říct, ano, je potřeba, abychom se navzájem znali. Proto jsem právě já ta nejlepší osoba ve vztahu k mladé dívce, která má rodinné problémy. Sama jsem si tím prošla. Život Hailey vypadá velmi podobný tomu mému. A musím vám připomínat, že moje chyba byla s parkováním, nikoli s řízením? Ve skutečnosti jsem zatraceně dobrá řidička.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Kapitola 1

Kapitola 2