Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

Tarryn Fisher: Zloděj

Vydání první

Copyright © 2013, 2018 by Tarryn Fisher

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2392. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Thief

Český překlad © 2020 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Designer: Sarah Hansen

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1469-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1470-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Tarryn Fisher

ZLODĚJ

Věnováno mému fanklubu

Passionate Little Nutcases –

tahle kniha je pro vás.

1

SOUČASNOST

Olivia. Přišel jsem o ni celkem třikrát. Poprvé kvůli netrpělivosti. Podruhé kvůli tak závažné lži, se kterou se ani jeden z nás nedokázal vyrovnat, a potřetí – když mi ji přebral Noah.

Noah. Je to dobrý člověk. Prověřil jsem si ho. Důkladně. Ovšem klidně by mohl být korunní princ Anglie, a pořád by pro ni nebyl dost dobrý. Olivia je umělecké dílo. Musíte ji umět interpretovat, naučit se vidět krásu pod drsnou slupkou. Když si představím, že s ní dělá to, co já nemůžu, nejradši bych ho mlátil pěstí do obličeje, dokud by z něj nic nezbylo.

Je moje. Vždycky byla, vždycky bude. Posledních deset let běžel každý z nás opačným směrem, ale naráželi jsme na sebe v každé zatáčce. Někdy proto, že jsme se vyhledávali, a někdy nás dohromady svedl osud.

Olivia zosobňuje lásku, která vám poskvrní duši. Nakonec si přejete, abyste žádnou duši neměli, jen abyste tomu kouzlu nepodlehli. Několikrát jsem se ho pokoušel zlomit, ovšem bezúspěšně. V žilách mi proudí víc Olivie než krve.

Právě se na ni dívám, v televizi. Celá sedmdesátidvoupalcová obrazovka je zaplněná Olivií: černé vlasy, rozpolcený pohled, tmavě červené nehty bubnují, bubnují do stolu před sebou. Kanál šest informuje o případu. Dobson Scott Orchard, nechvalně proslulý sexuální násilník, který během dvanácti let unesl osm dívek, stanul před soudem… a Olivia ho obhajuje. Zvedá se mi z toho žaludek. Je nad moje chápání, proč ten případ vzala. Možná ji pocit vlastní bezcennosti žene k tomu, aby hájila kriminálníky. Jednou obhajovala mou ženu, které hrozilo dvacet let za mřížemi, a vyhrála. Nyní sedí klidně vedle svého klienta a občas mu něco zašeptá do ucha, zatímco čekají na verdikt poroty. Dopíjím druhého panáka skotské. Nevím, jestli jsem nervózní za Olivii, nebo z ní. Sleduju její ruce – její ruce vám vždycky prozradí, jak se cítí. Přestane bubnovat prsty a sevře je. Její drobné pěsti leží na okraji stolu, jako kdyby tam byly přikované. Naskytne se mi pohled na její snubní prsten. Naleju si dalšího panáka a lahev odhodím stranou. Televize se vrátí do studia, kde reportér hovoří o pouhých šesti hodinách, během kterých porota rokovala – a co to nejspíš znamená pro verdikt. Najednou sebou trhne, jako kdyby se lekl. Porota se vrací do síně, kde soudce za chvíli přečte rozsudek. Vysílání se přenese do budovy soudu.

Zpozorním a lokty se opřu o kolena. Začnu si podupávat nohama – zlozvyk z nervozity – kéž bych měl ještě jeden lok skotské. Celá soudní síň je na nohou. Dobson se nad Olivií doslova tyčí. Vypadá vedle něj jako malá porcelánová panenka. Má na sobě modrou, hedvábnou blůzu – můj oblíbený odstín. Vlasy má sepnuté dozadu, ovšem několik pramenů jí padá do tváře. Je tak nádherná; sklopím hlavu, abych zahnal vzpomínky. Přesto se vynoří. V každé z nich dominují její vlasy, dlouhé a nezkrotné. Vidím je na svém polštáři, ve svých rukou a v bazénu, kde jsem ji poprvé políbil. Je to ta první věc, které si na Olivii všimnete: drobná dívka obklopená masou vlnitých, tmavých vlasů. Po našem rozchodu si je ostříhala. Když jsme na sebe narazili v obchodu s hudbou, málem jsem ji tenkrát nepoznal. Šok z té změny mě donutil k tomu podvodu. Chtěl jsem poznat Olivii, která si zkrátila vlasy a prohání se životem pouze pomocí lží. Lži – zní to idiotsky, chtít od ženy její lži. Ovšem takhle Olivia miluje. Lže o tom, jak se cítí, jak je raněná, jak vás chce, zatímco vám tvrdí, že nechce. Lže, aby ochránila sebe i vás.

Sleduju, jak si netrpělivě zastrčí pramen vlasů za ucho. Pro netrénované oko by to bylo obyčejné ženské gesto, ale já si všimnu i toho nepatrného trhnutí zápěstím. Je rozrušená.

Usměju se. Smích mě přejde v momentě, když soudce přečte nevinen z důvodu nepříčetnosti. Proboha – dokázala to. Prohrábnu si vlasy všemi deseti prsty. Nevím, jestli bych s ní chtěl nejradši zatřást, nebo jí pogratulovat. Sveze se do lavice a podle obočí je v šoku. Každý ji objímá a pochvalně plácá po zádech. Když přijímá gratulace, z účesu se jí uvolní víc pramenů. Dobson bude nejspíš poslán do zařízení pro duševně nemocné místo do federální věznice. Čekám, jestli ho obejme, ovšem drží si odstup a jenom se na něj křečovitě pousměje. Kamera zabere tvář žalobce; ten vypadá rozčileně. Všichni se tváří rozčileně. Dělá si nepřátele – její specialita. Chtěl bych ji chránit, ale už není moje. Doufám, že se toho úkolu ujme aspoň Noah.

Popadnu klíče a jdu si zaběhat. Je vlhké dusno; tepe všude kolem mě a rozptyluje mě od mých myšlenek. Jsem propocený, jakmile vylezu z bytu. Zatočím doleva a zamířím na pláž. Je dopravní špička. Kličkuju mezi nárazníky aut a ignoruju znepokojené pohledy, které mě sledují. Mercedesy, BMW, audi – lidi z mé čtvrti nemají hluboko do kapsy. Miluju běh. Můj byt se nachází jeden a půl kilometru od oceánu. Musíte přejít dvě vodní cesty, abyste se tam dostali. Vyhnu se několika kočárkům a zabloudím pohledem k jachtám. Vzpomenu si na svou loď. Už jsem na ní dlouho nepracoval. Třeba je to přesně to, co teď potřebuju – strávit den na své lodi. Když se blížím, zahnu prudce doleva a běžím podél pobřeží. Tady se vyrovnávám se svým hněvem.

Běžím, dokud mi nedojdou síly. Pak se posadím do písku, abych popadl dech. Jestli se v téhle emoční stoce budu plácat ještě nějakou dobu, možná se z ní už nikdy nevyhrabu. Vytáhnu z kapsy mobil a zavolám domů. Zvedne to moje matka, udýchaná, jako kdyby právě slezla ze svého eliptického trenažeru. Projdeme si zdvořilosti. Nezáleží na situaci, nezáleží na tom, jak moc zoufale zním, moje matka se mě vždycky zeptá, jak se mi daří, a pak mě stručně informuje o svých růžích. Čekám, až domluví, a pak povím přidušenějším tónem, než jsem měl v úmyslu: „Tu práci v Londýně vezmu.“

Následuje okamžik překvapeného ticha, než radostně odpoví: „Calebe, to jsem moc ráda. Díkybohu, že ti dali další šanci. Minule jsi to odmítl kvůli té holce a podívej, jaká to byla chy…“

Přeruším ji a řeknu, že zavolám zítra, až po rozhovoru s londýnskou kanceláří. Než zamířím zpátky domů, naposledy se podívám k oceánu. Zítra letím do Londýna.

Ovšem neletím.

Probudí mě bouchání. Napřed mě napadne, že rány pocházejí z rekonstrukce v budově. V bytě číslo 760 rekonstruují kuchyni. Schovám si hlavu pod polštář. Nepomáhá to. Naštvaně ho odhodím stranou. Ty rány nejsou tak daleko. Překulím se na záda a zaposlouchám se. Pokoj se se mnou točí. Moc skotské – zase. Bouchání se ozývá od mých dveří. Zhoupnu nohy dolů z postele a natáhnu si na sebe šedé pyžamové kalhoty, které leží na podlaze. Projdu obývacím pokojem, cestou odkopávám na stranu boty a hromady oblečení, jež se mi tam nakupily za několik týdnů. Prudce otevřu dveře a všechno se zastaví. Dech… tlukot srdce… myšlenky.

Navzájem se změříme pohledem a mlčíme. Protáhne se kolem mě dovnitř a chodí sem a tam, jako kdyby to byla ta nejpřirozenější věc na světě. Pořád stojím ve dveřích a zmateně ji sleduju, když se na mě najednou upřeně podívá. Trvá mi minutu, než se rozmluvím a uvědomím si, co se děje. Seshora slyším vrtačku. Za oknem vidím letět ptáka, ovšem namlouvám si, že mě klamou smysly. Nemůže se tu přece jen tak zjevit po všech těch letech.

„Co tady děláš, Vévodkyně?“

Prohlížím si ji, vstřebávám situaci. Vypadá jako šílenec; vlasy zapletené do copu, ale kolem obličeje jí visí spousta uvolněných pramenů. Černě orámované oči, plné emocí. Takový make-up jsem na ní ještě neviděl. Rozhodí rukama; naštvané gesto. Obrním se proti toku nadávek, které obvykle její zlost doprovází.

„Co? Ty už si jako neuklízíš?“

To jsem zrovna nečekal. Zabouchnu dveře nohou a promnu si šíji. Tři dny jsem se neholil a mám na sobě jen pyžamové kalhoty. Můj byt vypadá jako studentská kolej.

Nejistě se odeberu k pohovce, jako kdybych tady ani nebydlel, a posadím se. Necítím se příjemně. Sleduju, jak chodí sem a tam.

Najednou se zastaví. „Osvobodila jsem ho. Vrátila jsem ho na ulici. Je to úplnej magor!“ Při posledním slovu praští pěstí do otevřené dlaně. Chodidlem narazí do prázdné lahve od skotské, která se rozkutálí po dřevěné podlaze. Oba ji sledujeme, dokud nezmizí pod stolem.

„Co to s tebou k sakru je?“ zeptá se a rozhlédne se kolem.

Opřu se a dám si ruce za krk. Dívám se, jak si prohlíží zkázu, v překladu: můj byt.

„Na to jsi měla myslet, než jsi ten případ vzala.“

Vypadá, že se mě chystá praštit. Očima přejede po mých vlasech, strništi a hrudníku. Najednou vystřízliví. Poznám, že si uvědomila, že sem vůbec neměla chodit. Oba se pohneme ve stejný okamžik. Vyrazí ke dveřím; vyskočím na nohy a zatarasím jí cestu.

Snaží se mezi námi udržet odstup, a když se kousne do spodního rtu, v jejích černě orámovaných očích se zračí nejistota.

„Jsi na řadě,“ řeknu. Stáhne se jí krk, zatímco polyká své myšlenky jako posledních deset let.

„Fajn… fajn!“ Vzdá se. Obejde pohovku a posadí se do nastavitelného křesla. Hra na kočku a myš může začít. S tím nemám problém.

Já se posadím na lenošku a netrpělivě čekám. Palcem si začne otáčet snubním prstenem. Když si všimne, že ji pozoruju, přestane. Skoro mě rozesměje, když zatáhne za páčku křesla a uvelebí se do něj, jako kdyby jí patřilo.

„Máš Coca-Colu?“

Vstanu a jdu do lednice. Colu nepiju, ale kupuju ji. Možná pro ni. Nevím. Otevře ji, přiloží si lahev ke rtům a pije. Miluje to pálení.

Když dopije, otře si hřbetem ruky ústa a podívá se na mě jako na nějakého hada. Ona je ten had.

„Můžeme být kamarádi?“

Rozhodím rukama a nakloním hlavu, jako kdybych netušil, o čem mluví. Já to zvládnu. Stejně se od sebe nedokážeme držet dál, takže jaká je jiná alternativa? Začne škytat.

„Víš, ještě nikdy jsem nepoznala nikoho, kdo by toho tolik řekl, aniž by otevřel pusu,“ prohodí.

Zazubím se. Když ji nechám mluvit bez přerušení, vždycky mi poví víc, než původně chtěla.

„Nenávidím se. To už jsem mohla na ulici vypustit podělanou Casey Anthonyovou.“

„Kde je Noah?“

„V Německu.“

Zvednu obočí. „On byl během verdiktu pryč?“

„Sklapni. Nevěděli jsme, jak dlouho bude porota zasedat.“

„Měla bys přece slavit.“ Opřu se a přehodím si paže přes opěradlo.

Začne brečet, stoický výraz a slzy jí tečou z očí jako z kohoutku.

Zůstanu sedět. Rád bych ji utěšil, ale kdybych se jí dotkl, už bych nedokázal přestat.

„Vzpomínáš, jak jsi na škole brečela, protože sis myslela, že neuspěješ při testu, a profesor si myslel, že máš epileptický záchvat?“

Rozesměje se. Uvolním se.

„Dělala jsi svou práci, Vévodkyně,“ zašeptám. „A moc dobře.“

Přikývne a vstane. Náš čas vypršel.

„Calebe… já…“

Zavrtím hlavou. Nechci slyšet, že ji mrzí, že přišla a už se to nestane.

Doprovodím ji ke dveřím.

„Měla bych říct, že mě mrzí, co se stalo s Leah?“ Podívá se na mě zpoza řas. Slzy jí rozmazaly řasenku. Jiná žena by vypadala ušmudlaně, Olivia je neskutečně sexy.

„Stejně bych ti to nevěřil.“

Pousměje se; od rtů až k očím.

„Přijď k nám na večeři. Noah tě chtěl vždycky poznat.“ Rozesměje se, protože si všimne mého skeptického výrazu. „Je skvělý. Vážně. Přijdeš i s doprovodem?“

Promnu si obličej a zavrtím hlavou. „Večeře s tvým mužem zrovna není na mém seznamu posledních přání.“

„To pro mě nebyla ani obhajoba tvé exmanželky.“

Trhnu sebou. To zabolelo.

„Takže příští úterý v sedm?“ mrkne na mě a prakticky z mého bytu vyskočí.

Nesouhlasím s tím, ovšem ona ví, že přijdu.

Sakra. Jsem pod pantoflem.

2

SOUČASNOST

Zavolám svému doprovodu. Jako vždycky nestíhá. Poslední tři měsíce jsem ji vídal dvakrát týdně. Překvapilo mě, jak moc jsem si užíval její společnosti, obzvlášť po tom, co se stalo s Leah. Na chvíli jsem měl pocit, že jsem se ženami skončil, ale asi jsem závislý.

Dohodneme se, že nepřijedeme spolu, ale setkáme se až u Olivie. Pošlu jí adresu a zastřihnu si vousy na bradku. Po vzoru Jamese Deana si obléknu modré džíny a bílé tričko. Na prsteníčku mám stále neopálenou stopu po snubním prstenu. První měsíc po rozvodu mi chyběl, a kdykoliv jsem si všiml prázdného prstu, lekl jsem se, že jsem prsten ztratil. Pravda mě vždycky zadusila, jako kdybych měl plnou pusu vaty. Přišel jsem o manželství, ne o prsten, a byla to moje chyba. Z „navždy“ se stalo pět let a z „dokud nás smrt nerozdělí“ neslučitelné rozdíly. Manželství mi chybí, nebo spíš jeho představa. Moje matka vždycky říkala, že jsem se pro manželství narodil. Promnu si prsteníček, zatímco čekám na výtah.

Pořád bydlí ve stejném bytě. Byl jsem tu jednou během soudního procesu s Leah. Je asi třikrát větší než můj, s okny sahajícími od podlahy až ke stropu, která poskytují výhled na oceán. Předvádí se. Olivia ani nemá oceán ráda. Jednou do něj zvládla strčit palec. Bydlí v nejvyšším patře. Svírám lahev vína a výtah cinkne. A je to jediný byt na patře.

Prohlédnu si věci na chodbě: boty na tenis – jeho; pokojová květina – jeho; štítek na dveřích s nápisem Jdi pryč! – její. Ostražitě si ho prohlížím. Budu se muset chovat slušně – žádné flirtování, žádné doteky, žádné svlékání pohledem. Musím se soustředit jen na svůj doprovod, a to by neměl být problém. Pousměju se, zatímco čekám, až mi Olivia otevře. Dveře se otevřou, než stihnu zazvonit. Stojí v nich muž. Rozpačitě na sebe civíme dobrých deset vteřin. Zapomněla mu říct, že přijdu? Pak si prohrábne polovlhké vlasy a usměje se.

„Calebe,“ vypraví ze sebe.

Haon.

Prohlížím si ho. Je o kousek menší než já, ovšem silnější – dobře stavěný. Tmavé vlasy nakrátko – na spáncích šediny. Odhadoval bych ho na třicet pět let, ale od soukromého detektiva vím, že je mu třicet devět. Je židovského původu; kdybych to nepoznal podle jeho vzhledu, prozradil by mi to přívěsek na krku s Davidovou hvězdou. Je to pěkný chlap.

„Noah.“ Podá mi ruku a já si s ním vesele potřesu. Ironie, že se naše ruce dotýkaly stejné ženy, mě trochu škodolibě potěší.

„Poslala mě, abych je uklidil,“ prohodí a zvedne boty na tenis. „Neříkej jí, žes je tady viděl. Ona je na pořádek nácek.“

Zachechtám se, že ji její židovský manžel nazval náckem, a následuju Noaha dovnitř. Pohled na vstupní halu mě rozhodí. Je to tu jiné než při mé poslední návštěvě. Chladnou bílou a černou vyměnila za teplé odstíny. Vypadá to tu jako domov – dřevěná podlaha, koberce, serepetičky. Popadne mě žárlivost, ale rychle ji v sobě zadusím, protože Olivia vychází z kuchyně a svléká si zástěru.

Hodí ji stranou a obejme mě. Na zlomek vteřiny mám pocit, že je všechno tak, jak má být. Ale na to je moc ztuhlá. Nemůžu si pomoct, cítím se příšerně. Navíc musím krotit svůj úsměv, který se mi v její blízkosti vždycky rozzáří. Noah nás sleduje, takže jí předám víno.

„Ahoj, Vé-Olivie. Nevěděl jsem, co bude k večeři, tak jsem přinesl červené.“

„Malbec,“ přečte Olivia a zazubí se na Noaha. „Tvoje oblíbené.“ Když se na něj podívá, vidím v jejích očích opravdovou náklonnost. Ptám se sám sebe, jestli jsem se takhle dřív díval na Leah a jak to Olivia mohla během soudního procesu vydržet.

„Podává se jehněčí,“ oznámí. „To se k tomu dokonale hodí.“

Někdo zazvoní. Okamžitě se cítím líp. Olivia po mně loupne pohledem, jako kdyby se snažila přijít na to, co mám za lubem. Pousměju se. Konečně získám odpověď. Buď pochopí, o co se snažím, nebo ne. Noah otevře dveře. Pořád se na sebe s Olivií díváme. Je celá strnulá a nervózní a čeká, koho jsem přivedl. Zaslechnu za sebou ženský hlas. Olivia se snaží podívat za mě, ale Noah jí zatím blokuje výhled. Když uhne a pozve hosta dál, dostanu to, co jsem chtěl. Olivia v šoku, Olivia odzbrojená, Olivia naštvaná. Zbledne a rukou se u klíční kosti chytne za jednoduchý řetízek s diamantovým přívěskem. Noah ustoupí stranou a já se s úsměvem otočím na Jessicu. Na Jessicu Alexandrovou.

„Jess, Olivii si asi pamatuješ,“ prohodím. Jess přikývne a na tu černovlasou manipulantku, která ji vykopla z mého života jako bowlingovou kuželku, se upřímně zasměje. „Ahoj, cizinko,“ řekne. Vykročí a překvapenou Olivii obejme. „Dlouho jsme se neviděly.“

Jessica Alexanderová si mě našla na Facebooku. Napsala mi, že opět bydlí nedaleko Miami a že by se mnou ráda zašla na skleničku. Když jsem její zprávu četl, byl jsem opilý a rovnou jsem jí poslal své číslo. Druhý den jsme se sešli v baru Louie. Vypadala stejně jako tenkrát: dlouhé vlasy, dlouhé nohy, krátká sukně. Můj studentský vkus mě stále přitahoval a stejně tak i její povaha – která byla překvapivě ještě laskavější, než si vzpomínám. Po těch dvou zmijích, které jsem miloval, jsem zatoužil po pořádné dávce dobra. O tom dítěti jsme spolu nemluvili, ale o Estelle jsem jí pověděl. Jak jsem pochopil, neměla vůbec tušení o Oliviině roli v našem rozchodu. Začali jsme se pravidelně vídat. Ale zatím jsme spolu nespali.

Sleduju Oliviin výraz přes Jessičino rameno. Vždycky se uměla ovládat. Ovšem udělá to nejúžasnější gesto. Rozesměje se a obejme Jessicu jako starou kamarádku. Jsem v takovém šoku, až couvnu. Noah se trochu zvědavě dívá, jak se všechno postupně odkrývá. Nepochybně jsme pro něj jako postavy z filmu.

„Pojďte dál, pojďte dál.“ Olivia nás popožene do obývacího pokoje a vítězně mě probodne pohledem. Uvědomím si, že se z ní nestal lepší člověk, ale jen lepší herečka.

Bod pro ni. Tohle bude ještě zábava.

Jess odběhne Olivii pomoct do kuchyně, zatímco my s Noahem vedeme nad podnosem s krekry a sýrem Brie společenskou konverzaci; mužská témata, jako je sport – Marlins, Dolphins Miami, cvičení… zadáky, nadhazovače – věci, které už mě dávno nezajímají.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1

SOUČASNOST

2

SOUČASNOST