Vlastimil Vondruška

SMRT VE VRATISLAVI

Hříšní lidé Království českého

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2014

© Alena Vondrušková, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6393-6

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA

Byly tři dny po svatém Janu Křtiteli. Pomalu se blížil večer. Lesy pod Bezdězem tiše šuměly a vršky stromů se chvěly v osvěžujícím vánku, který povíval od hor. Vzduch voněl pokoseným senem a kouřem z komínů domků v podhradí, kde hospodyně připravovaly večeře rodinám. Na konci skalnatého ostrohu pod nedostavěnými hradbami, podepřenými lešením z hrubě opracovaných trámů, se na noc ukládaly květiny snad všech myslitelných barev. Na téhle straně kopce se jim vždycky výtečně dařilo. Na hradě však bylo stále živo. Kameníci skládali nářadí a žertovali s posádkou. Všichni se těšili na večerní misku kaše a džbánek piva.

„Na světě je krásně,“ řekl okouzleně Oldřich z Chlumu, který sledoval krajinu z okna purkrabského paláce. Hovořil přes rameno ke své ženě Ludmile z Vartemberka a v jeho hlase zněla jakási ostýchavost. I když oslavili první rok společného života, jako by si stále nemohl na její přítomnost zvyknout. Přitom on sám nebyl nezkušený mladík, nedávno překročil třicítku. Už řadu let spravoval jménem krále Přemysla II. Otakara severní Čechy a díky svým vyšetřovatelským úspěchům získal titul královského prokurátora.

Už dvakrát měl i svou rodinu. S první ženou žil v Německu, ale k oltáři ji neodvedl, s druhou tady v Čechách, a ta se dokonce stala jeho manželkou. Obě zemřely a v duši po nich zůstaly jen hluboké jizvy. Dlouho si myslel, že se nemohou zacelit a jemu je souzeno žít sám. Ludmila z Vartemberka mu dala novou naději. Díky ní si uvědomil, že utrpení je součástí života, ale povinností křesťana je naplnit celý svůj pozemský čas. Největším hříchem bylo, pokud se člověk nechal svým trápením zlomit. Povinností všech, a rytířů zvláště, bylo bojovat. Nejen proti nepřátelům s mečem v ruce, ale také sám se sebou. Někdy to bylo těžší než na hradbách v mraku nepřátelských šípů. Láska však měla velikou moc.

„Je krásně,“ souhlasila Ludmila a bezděčně si rukou upravovala zlatavé vlasy, které jí vyklouzly pod čepcem. Jako vdaná ho sice svědomitě nosila, ale stále si na něj nemohla zvyknout. „Krásně je ovšem proto, že jsme spolu.“ Odsunula křeslo od stolu, vstala a k oknu přešla i ona. Neznala jiný hrad, odkud by byl tak velkolepý rozhled. Tady si připadala jako orel. „Z našeho paláce máme výhled lepší než král z toho svého,“ konstatovala spokojeně.

Přemysl II. Otakar při založení hradu vybral pro svůj palác místo na opačné straně ostrohu. Odtud bylo vidět na všechny hrady pánů z Dubé. Jako by se tam zvlněná krajina svažovala a mizela v nezřetelném oparu kdesi v údolí Labe. Výhled z purkrabského paláce ohraničovala na obzoru šedavá hradba hor. Za nimi začínala Lužice. V zeleném moři přímo před Ludmilinýma očima se vypínaly hrady bratra Marka z Vartemberka a strýce Havla z Lemberka. Byla hrdá na svůj rod. Musela si však přiznat, že ještě hrdější je na úspěchy svého manžela. Neznala skvělejšího rytíře. Zezadu ho objala a přitiskla se k němu.

„Můj panoš Ota si rovněž myslí, že náš výhled je užitečnější,“ opáčil lehce Oldřich z Chlumu. Ludmila zpozorněla. Pokud hovořil takhle, obvykle ji chtěl provokovat. Měla jeho panoše svým způsobem ráda. Byl jejímu manželovi bezvýhradně oddaný, položil by pro něj život, k ní byl pozorný, byl to hezký mladík a měl vybrané chování. Jenže Ludmila z Vartemberka nedokázala zapomenout na své klášterní vychování, a s tím se Otovy úspěchy u dívek ani v nejmenším neslučovaly. Nechápala, jak je možné, že mu jich už tolik naletělo na sladké řeči. Omlouvalo je snad jen to, že se jim na rozdíl od ní nedostalo vychování v klášteře, ale jen v tvrzích, řemeslnických dílnách, a někdy dokonce v šencích. Tak trochu je litovala.

„Proč si to Ota myslí?“ optala se ostražitě, ale snažila se nezkazit Oldřichovi radost. Byl opravdu nádherný večer a ona dostala chuť milovat se. Ještě těsněji se k němu přitiskla. Přitom se jí hlavou mihla provinilá otázka, zda k téhle touze nepřispělo právě to, že si vzpomněla na Otovy hříchy.

„Protože z oken purkrabství je vidět to nejdůležitější tady v kraji,“ vysvětloval klidně Oldřich z Chlumu. Pootočil se, aby jí viděl do tváře. Něžně ji objal a pokračoval: „Já mohu sledovat, co se děje kolem Lipé, protože tudy vede zemská cesta do Lužice, ty máš na očích hrady svého rodu a on prý všechny šenky, kde…“

„Tak dost!“ okřikla ho Ludmila z Vartemberka. Pronesla to sice rázně, ale její oči se smály. Čím déle žila na Bezdězu, tím nezřetelnější byly vzpomínky na klášter. Vytáhla se na špičky a našpulila rty. Pokud chtěla svého manžela políbit, musel se k ní sklonit. Dělal to rád a ještě se nestalo, aby tuhle nabídku odmítl. Přivřela oči ve slastném očekávání. Jenže stále nic. Zvedla nepatrně víčka a zkoumala, co se děje. Oldřich z Chlumu ji sice objímal, ale tvář měl odvrácenou a díval se ven z okna.

„To je vrchol!“ rozzlobila se. „Nehledáš náhodou taky nějaký šenk, kde by sis užil víc než se mnou?“ Žárlivost byla snad jedinou její špatnou vlastností.

„Je to ještě horší,“ opáčil s úsměvem, ale hned zvážněl. „Podívej se na cestu od dolní brány.“

Vyhlédla. Cestou podél hradeb stoupala do strmého svahu nevelká družina ozbrojenců na koních. V čele jel mladý rytíř s rozvinutou zástavou českého krále. A za ním na nádherném bělouši Přemysl II. Otakar.

„Co tu chce?“ zabručela mrzutě. Pochopila, že z milování dnes v noci nebude asi nic.

„Jak to mám vědět? Neohlásil se. To znamená, že přijel neoficiálně.“

„A to je dobře, nebo špatně?“

„U něj nikdy nevíš. Třeba mi tě chce unést!“

„A ty bys mě dal?“ opáčila hlasem polekaného děvčátka. Věděla, že tím mu dává příležitost k hloupým řečem, kterým muži říkali žertování. Nepovažovala je za vtipné, ale oni to měli rádi, a tak to Oldřichovi občas dopřála.

K jejímu překvapení vážně opáčil: „Je pouze jediná věc, kdy by mi moje rytířská čest velela postavit se proti svému králi. A to by bylo tehdy, pokud by ti chtěl ublížit, má lásko!“

Zjihla a znovu zatoužila, aby ji sevřel v náruči a zlíbal. Zvedla ruku a pohladila ho po tváři. Milovala drsný dotek krátkých pěstěných vousů, které mu rostly na bradě.

„Zajdi do kuchyně, ať dají péct pár kuřat. Král je má rád,“ pokračoval věcně. „Já se půjdu převléknout. Veliteli Divišovi vyřiď, ať zkontroluje strážné! Všude musí být pořádek.“

„Co může Přemysl chtít?“ opakovala zvědavě. Od té doby, co tu byla paní, nenavštívil král hrad ani jednou.

„Jen co to budu vědět, povím ti to.“

„A nešlo by, abych byla u jeho přijetí i já?“ smlouvala. Nechápala, proč by se měla zdržovat v kuchyni, když přijíždí král. O pár kuřat se hravě postará správcova manželka. Bylo na ni spolehnutí.

„Netuším, co chce. Třeba je to něco nepříjemného,“ bránil se Oldřich z Chlumu. Od svatby musel neustále odrážet její útoky, že mu bude pomáhat s plněním jeho úředních povinností. Oceňoval její chytrost, šarm i vtip, ale to neznamenalo, že by mohl něco takového připustit. Jak by to vypadalo?

„Vymlouváš se. Ale dost neobratně,“ odsekla a nelibostí stáhla obočí. „Copak nejsem tvá zákonitá manželka?“

„Milá Ludmilo, mluvili jsme o tom už mnohokrát,“ upozornil ji s povzdechem. „Nezačínej s tím zase. A zrovna teď. Při rodinných oslavách stůj klidně tři kroky přede mnou. Pokud jedeme spolu na hostiny, hony nebo jinou zábavu, tvé místo je po mém boku. Ale pokud jde o úřad, tak…“

„Nemohla bych být třeba tři kroky za tebou?“ skočila mu do řeči. Sepjala ruce, ale hned se mu vrhla kolem krku. „Prosím!“

„Postarej se o kuchyni,“ odpověděl pevně a vymanil se z její náruče. „Zjistím, o co jde, a slibuji, pokud to jen trochu půjde, budeme dělat našemu králi společnost oba.“ S tím se musela spokojit. V duchu se zlobila, proč musí být žena. Jenže vzápětí sama sebe pokárala, že uvažuje hloupě. Bylo přece krásné být ženou. Zvláště pokud měla za manžela Oldřicha z Chlumu. I když byl k její smůle královským prokurátorem.

Po můstku přešla přes puklinu ve skále, která se nacházela přímo před východem z purkrabského paláce, a první, na koho narazila, byl panoš Ota. Opíral se o zeď a důvěrně rozprávěl s děvečkou, kterou na hrad přijali teprve před týdnem. Dívka měla baculaté tváře zrudlé vzrušením, zrzavé vlasy a příliš hlasitě se smála.

„Oto, neměl by ses raději věnovat svým povinnostem?“ napomenula ho přísněji, než měla v úmyslu.

Trochu překvapeně se na ni podíval, pak se dívce rychle omluvil a zamířil k Ludmile z Vartemberka.

„Stalo se něco, má paní?“ optal se starostlivě. Měl zvláštní kouzlo a Ludmila se dál zlobit nemohla.

„Přijíždí král,“ opáčila a ztišila hlas. Jeho chápavý pohled ji přiměl k tomu, aby si postěžovala: „Nevíme proč. Ale můj manžel s ním chce jednat sám.“

„V takovém případě s ním bývám já a dolévám jemu i hostům číše,“ opáčil po kratinkém uvažování panoš Ota. Ludmila si truchlivě povzdechla, neboť tohle dobře věděla. Panoš měl v úředních záležitostech více práv než ona.

„Pokud vám to udělá radost, někde zakopnu tak nešťastně, že mi oteče noha a já se na ni nebudu moci postavit,“ pokračoval panoš Ota měkce. „V takovém případě není na hradě nikdo jiný, kdo by byl hoden toho, aby obsluhoval našeho krále. Leda byste se snad uvolila vy…“

Překvapeně se na něj podívala a pak laskavě připustila, že je lepší, než si myslela.

„Tohle jste jen tenhle měsíc řekla už dvakrát,“ upozornil žertovně. „Vzpomínáte? Poprvé na honu, když jsem vám prozradil, po které cestě se bude náš pán vracet. A podruhé…“

„Nech toho,“ zarazila ho se smíchem. „Tak jinak. Máš to u mě. Tohle jsem snad tenhle měsíc ještě neřekla.“

„Tenhle měsíc ne. Naposledy před šesti týdny. Myslíte, má paní, že by mi zraněnou nohu mohla zatím ošetřit ta děvečka, s kterou jsem před chvílí hovořil?“

Život neustále stavěl před křesťany rozmanitá pokušení a Ludmila z Vartemberka byla rozumná žena. Rozhodla se, že pro tentokrát zapomene na své klášterní zásady a souhlasila. „Ale rozhřešení ti dávat nebudu,“ upozornila a rychle se chtěla vydat do kuchyně. Panoš Ota ji ještě zastavil: „Nevzkazuje náš pán něco veliteli Divišovi?“

Skoro by na to zapomněla. Trochu provinile přiznala: „Zrovna jsem ho chtěla vyhledat, ale pokud to zařídíš ty, budeš mít alespoň příležitost pochroumat si nohu. Ať Diviš zkontroluje strážné.“

Král Přemysl II. Otakar byl sice o něco menší než Oldřich z Chlumu, ale to neznamenalo, že by nebudil respekt. Byl to panovník trochu nevyzpytatelný, uměl být laskavý a přátelský, ale stejně tak dokázal ublížit. Jeho moc neustále rostla, a čím více zemí ovládal, tím častěji musel zapomínat na zásluhy starých přátel, neboť získával nové. Oldřich z Chlumu se mohl už řadu let počítat mezi jeho věrné, a i když to mezi nimi občas zajiskřilo, stále si udržoval jeho přízeň. Sám pocházel z bezvýznamného rodu, přesto ho kdysi Přemysl II. Otakar jmenoval správcem severních Čech. Respekt mezi místní šlechtou si však musel vybojovat sám.

Svého panovníka uvítal Oldřich z Chlumu hned u brány, jak se slušelo. Přemysl II. Otakar vypadal klidný a jeho oči se usmívaly. To bylo dobré znamení.

„Nech mi připravit komnatu,“ nařídil dříve, než sesedl. „Přespím tu. Nejdříve si ale musíme promluvit. Jen se trochu opláchnu a převléknu. Jsem z toho horka a cesty úplně propocený. Koho proboha napadlo stavět hrad tak strašně vysoko? Nebylo to neuvážené?“

„Pán z Dubé je téhož názoru. I on si myslí, že by hrad mohl stát někde níže, aby ho neměl neustále na očích,“ opáčil Oldřich z Chlumu. Pochopil, že král má více než dobrou náladu. Počkal, až sesedne a sám se chopil otěží jeho koně.

„Hynek Berka?“ opakoval pobaveně Přemysl II. Otakar. „V tom případě tě musím pokárat, milý Oldřichu, žes tady v okolí nenašel kopec ještě vyšší.“

„Tenhle je nejvyšší. A dovolím si upozornit, můj králi, že jste ho vybral vy sám.“

„V tom případě jsem jistě volil dobře,“ rozesmál se Přemysl II. Otakar. Pak zvážněl a na okamžik se zasnil. „Vzpomínám si, jak jsme tady stáli, na holé skále a kolem rostly jen keře a stromy. A jak jsme měli žízeň, protože jsme se sem nahoru škrábali jako veverky. Zrovna jako já dneska. To je hrozné, jak ten čas letí. Teď tu stojí Bezděz. Jednat budeme v tvém paláci. Sami.“ Aniž čekal na odpověď, rychlým krokem se vydal po cestě z pečlivě poskládaných kamenů podél kaple ke vchodu do královského paláce.

Oldřich z Chlumu předal otěže správci, který stál v uctivém úklonu za ním. Sám zamířil do kuchyně. Chvíli se sice s Ludmilou dohadoval, ale nakonec jí vyhověl.

Když Přemysl II. Otakar vstoupil do honosného sálu purkrabského paláce, stál Oldřich z Chlumu u stolu, na kterém byly připravené dvě číše ze zelenkavého skla. V modře glazované míse voněla tři zlatavě opečená kuřata a ve slaměné ošatce ještě teplé placky sypané rozmarýnem. Stranou stála se skromně sklopenýma očima Ludmila z Vartemberka ve svých nejlepších šatech a v ruce držela měděnou konvici s mělnickým vínem, které měl panovník rád.

„Můj panoš se zranil,“ oznámil Oldřich z Chlumu a počkal, až se panovník usadí do honosného křesla, které jindy bývalo jeho. „Proto jsem požádal Ludmilu z Vartemberka. Doufám, můj pane, že vám to nevadí?“

„Ani v nejmenším. Jednak je na tvou ženu určitě utěšenější pohled než na Otu, a pak, mám na srdci cosi důvěrného. Mohu se spolehnout na mlčenlivost paní Ludmily?“

„To je snad samozřejmé.“

„To tedy není samozřejmé,“ odporoval významně Přemysl II. Otakar. „Jazyk žen bývá ještě nespolehlivější než jazyk starých mužů, kterým se už pletou vzpomínky. Čím je žena krásnější, tím více je třeba mít se na pozoru! Krása a ctnosti jdou jen zřídka ruku v ruce. Existují jen dvě vzácné výjimky. Tou první je má královna Kunhuta a tou druhou tvá žena.“ Nepatrně se Ludmile uklonil. Když chtěl, byl okouzlujícím rytířem. A dnes večer to zjevně chtěl. Ukázal na prázdná křesla, která stála na opačné straně stolu. „Oldřichu, dovoluji ti dnes večer v mé přítomnosti sedět. A ty, paní Ludmilo, přines třetí číši, nalij nám, a pak se rovněž posaď.“

Ludmila z Vartemberka se zapýřila spokojeností. Oldřich z Chlumu nepatrně stáhl obočí. Panovníkova srdečnost se mu přestávala líbit. Král uměl být laskavý, ale tohle se mu zdálo podezřelé.

Připili si a pak musel Oldřich z Chlumu podrobně referovat, jak pokračuje výstavba hradu. Král si dokonce přál, aby z truhlice přinesl knihu účtů a vysvětlil mu výdaje posledních měsíců. Ludmila z Vartemberka se nudila. Kvůli tomu, aby poslouchala, kolik stojí opracování kamenů a jejich doprava, musela souhlasit s tím, že panoš Ota zhřeší. A tahle vina padala i na její duši. Rozhodla se, že se hned ráno vyzpovídá kaplanovi.

„Dobrá,“ pronesl konečně panovník. „Těm kameníkům bys sice mohl platit o něco méně, ale práci odvedli skvělou. Na Bezdězu já šetřit nebudu. Jsem s tebou spokojený. Mám v té věci jediný příkaz. Co nejdříve dokončíš hlavní věž. Doufám, že se bude pánům z Dubé líbit.“ Pak se rozesmál a natáhl ruku s prázdnou číší, aby mu hradní paní dolila.

„Nevypadáte spokojeně, paní Ludmilo,“ pokračoval král trochu překvapeně. „To vás manžel tak trápí?“

Než stačil Oldřich z Chlumu něco říci, vyhrkla upřímně: „On ne, můj pane. Ale ty kameny.“

„Kameny?“ opáčil panovník, ale vzápětí mu její výtka došla a rozesmál se znovu. Pak se uznale obrátil na svého prokurátora: „Máš chytrou ženu. Tím spíše si zaslouží, abys jí občas udělal radost. Co byste řekla tomu, paní Ludmilo, kdyby vás váš manžel vzal na kratší výlet?“

„To by bylo skvělé,“ přisvědčila opatrně. Navzdory svému mládí nebyla naivní a i ona chápala, že je třeba mít se v určitých situacích na pozoru. „Kam by to mělo být?“

„Myslel jsem, že se budete radovat víc,“ rozmrzele opáčil Přemysl II. Otakar. „Už proto, že to bude na náklady mé královské pokladnice. Pojedete do Vratislavi. Jak už jsem řekl na začátku, naše jednání je důvěrné. Tak tedy poslouchejte. Téměř před rokem jsem vyslal do Vratislavi jednoho spolehlivého rytíře, aby měl oči otevřené. Můj bratranec Piastovec Vladislav je, jak samozřejmě víte, salcburským arcibiskupem, ale úřad administrátora vratislavského biskupství si ponechal. Donesly se mi zprávy, že se vratislavský klér nestaví k některým mým záměrům ve Slezsku s pochopením. Vladislava ovšem potřebuji, aby podporoval mou politiku ve Štýrsku a v Korutanech. Zajímalo mne pochopitelně, zda za těmi rozbroji stojí on či ne. Nemohu si však dovolit projevit mu nedůvěru, byť jen tím, že bych se ho na určité pochybnosti zeptal. Proto tam onen rytíř odjel v přestrojení. Získal si důvěru několika vlivných mužů, jenže před dvěma měsíci zmizel. Nikdo o něm neví. Musíte zjistit, co se stalo.“

„Nestačil bych na to sám?“ optal se ihned Oldřich z Chlumu a uhnul oči před zlostným pohledem své ženy.

„Původně jsem to tak plánoval,“ připustil klidně král, „ale když tak sleduji paní Ludmilu, myslím, že bude cennou pomocnicí. A pak, máte skoro ještě líbánky. Přece ji tu nenecháš samotnou? Leda by snad ona sama nechtěla Bezděz opustit.“

Ludmila z Vartemberka si tentokrát dala pozor, aby se nechovala jako hloupá holka. Zatvářila se vznešeně a s přemáhaným klidem se optala: „To záleží na okolnostech. Kdo byl tím rytířem?“

Král se vlídně usmál a očima ukázal na Ludmilu: „Vidíš, Oldřichu? Co jsem říkal. Tohle bude pomocnice, jak se patří. Toho rytíře asi neznáte. Jmenuje se Milíč a je bratrem Idíka ze Švábenic.“

„Toho moravského velmože, co jste mu svěřil purkrabský úřad na Bítově?“ ujasňoval si Oldřich z Chlumu. Ludmila z Vartemberka navzdory králově pochvale ztichla a vypadala trochu zaraženě.

„Právě toho,“ souhlasil král. „Poslal jsem mladého Milíče, protože jsem předpokládal, že ho ve Vratislavi znát nebudou. Nikdo nesmí vědět, že se o určité záležitosti Slezska zajímám!“

„Je ještě něco, co bych měl vědět?“

„Ve Vratislavi vystupoval pod jménem Roland. Tvrdil, že je zámožným francouzským rytířem. Víte, on studoval v Paříži a skvěle francouzštinu ovládá. Stejně jako tvá Ludmila, kterou vychovávaly francouzské jeptišky, je to tak?“

„Jistě,“ souhlasila Ludmila z Vartemberka. Cítila rozechvění, protože tenhle úkol se jí velice líbil.

„A ještě něco,“ připomněl Přemysl II. Otakar. „I vy tam pojedete v přestrojení. Pokud by někdo přišel na to, že ty, Oldřichu, jsi ve skutečnosti mým proslulým prokurátorem, velice bys mne zklamal. Já ti samozřejmě nevyhrožuji, víš, že tě mám rád. Musím však především hájit zájmy Českého království. A v žádném případě si nemohu znepřátelit Piastovce.“

II. KAPITOLA

Ráno, sotva projel český král bránou a jeho družina začala s rozvinutou zástavou sestupovat po strmé cestě dolů z Bezdězu, zavolal si Oldřich z Chlumu panoše Otu. Poručil, aby donesl snídani, ale osobně, nechce žádné služebné, protože rozhovor bude důvěrný.

Když panoš Ota vstoupil do velkého sálu purkrabského paláce, jeho pán seděl na stejném místě, kde si včera hověl Přemysl II. Otakar. Vedle něj se choulila Ludmila z Vartemberka, ještě trochu rozespalá, ale šťastná, protože noc nakonec přece jen strávila v manželově náruči.

Ota si potrpěl na svůj vzhled. Vlasy nosil nakadeřené podle německé módy a pas si stahoval postříbřeným opaskem co nejtěsněji, aby tak vynikla šířka jeho ramen. Opatrně nesl mísu s horkou polévkou, kterou postavil na stůl a rychle zase odběhl. Vrátil se s čerstvým chlebem a třemi džbánky ječného ležáku. „Já jíst nebudu,“ omlouval se. „Jen se s vámi s dovolením napiju.“ Bez ptaní se posadil ke stolu, protože tak to bylo na Bezdězu zařízené. Ota byl spíše rodinným přítelem než služebníkem. A na panoše si vlastně jen hrál, protože už dávno vyrostl z věku, kdy mladí chlapci získávali na dvorech urozených mužů své první zkušenosti.

Zatímco se Ludmila pustila do jídla hned, po milování měla vždy příšerný hlad, Oldřich z Chlumu začal Otovi vysvětlovat, jaký úkol je čeká. On sám byl zvyklý žít střídmě a povinnosti nadřazoval všemu, co dělal. To platilo u stolu, stejně jako při pronásledování zločinců.

Panoš Ota upil ze džbánku a pozorně poslouchal. Teprve když jeho pán skončil, zdvořile upozornil: „I když zemská cesta z Vratislavi do Prahy vede krajem za Jizerou, nelze vyloučit, že k nám mohl někdo ze Slezska občas zabloudit. Sám víte, kolik kupců používá cestu z Lužice přes Hrádek a Lipou sem k Bezdězu. Mnozí přitom vědí, jak vypadáte, protože často kontrolujete mýtnice, i když to vlastně vaše povinnost není. Ale kdyby jenom to! Slezští Piastovci se rádi dávají hostit na dvoře našeho krále, tam vás mohl někdo z nich zahlédnout. Nejste bezvýznamný rytíř. Podle mne bude velice těžké ve Vratislavi utajit, kdo jsme.“

„Souhlasím,“ přikývl Oldřich z Chlumu, a teprve teď uchopil do ruky lžíci. „Co bys navrhoval?“

„Je třeba změnit vzhled. Není to tak těžké, jak by se mohlo zdát. Někdy stačí i drobné úpravy, které promění člověka tak, že ho nepoznají ani přátelé,“ pokračoval panoš Ota. Zachytil zvědavý Ludmilin pohled. Nekárala ho, spíše povzbuzovala. Přesto se odmlčel a znovu se dlouze napil. Ječný ležák byl hořký, a protože bylo od rána horko, příjemně osvěžoval. Postavil džbánek na stůl a povzdechl si.

„Poslyš, Oto, nemohl by ses vyjadřovat jasněji?“ požádal ho Oldřich z Chlumu. Lžíci položil na desku stolu a pátravě se na svého panoše zadíval. Znal ho a věděl, že nemívá ve zvyku mluvit do větru.

„Jistý nápad bych opravdu měl, ale nevím, zda je dobrý,“ váhal ještě Ota. „Ty změny ve vzhledu jsou snadné, přesto nemusí být příjemné. Všeobecně se ví, že správce severních Čech je urostlý tmavovlasý rytíř s pěstěnou bradkou. Jeho panoš je zase krásný mladík.“

„Oto!“

„Tak dobře. I správce severních Čech je krásný rytíř. Stačí? Jenže podstatné je něco jiného. O souboji, v němž jste zabil Beneše z Dubé, a vybojoval si tak ruku krásné panny Ludmily, se mluví snad u každé rytířské tabule. Určitě i ve Slezsku. A teď si představte, že do Vratislavi dorazí tři lidé. Hlavním v té malé družině bude vysoký rytíř s pěstěnou bradkou a s ním cestuje manželka s nádhernými plavými vlasy. Navíc oběma slouží pěkný mládenec. Jako s uděláním by navíc mohly být jejich tváře někomu z místních povědomé. A to prosím nemluvím o tom, kdyby s námi jel ještě Diviš se svou pověstnou jizvou na tváři.“

„Diviš zůstane samozřejmě na Bezdězu! Jinak máš bohužel pravdu. A dál?“

„Jak jsem řekl, musíme vypadat jinak a také jinak vystupovat. Sloužit našemu králi znamená přinášet velké oběti!“ Když tohle říkal, upřeně se díval do tváře svého pána.

Oldřich z Chlumu neodpověděl hned. Rukou si soustředěně uhlazoval vousy na bradě, to bylo jeho oblíbené gesto, když přemýšlel. Tentokrát však nebyl pohyb jeho ruky zálibný, spíše posmutnělý. Teprve po chvíli se tiše optal: „Proč pořád zdůrazňuješ, že správce severních Čech je rytíř s pěstěnou bradkou?“

„Máme jen dvě možnosti,“ krčil panoš Ota omluvně rameny. „Vy víte, že já nejsem zlomyslný. Ale buď přání našeho krále splníme, nebo nesplníme.“

„Snad nechceš, aby se můj urozený manžel oholil?“ vybuchla Ludmila z Vartemberka.

„Jinou možnost nevidím,“ souhlasil panoš Ota. „Stejně tak musíme něco udělat s vašimi vlasy!“

„Já se ostříhat nedám!“ vykřikla zděšeně a ruce položila na hlavu, jako by chtěla své vlasy chránit.

„Mám lepší řešení! Ta děvečka, s kterou jsem včera hovořil, má zrzavé vlasy, všimla jste si, má paní?“

„Ano, vypadá mimořádně vulgárně.“

„Původně měla světlé vlasy. Zná ale byliny, kterými se dá docílit barva, aby byly vlasy jako z mědi. Pro vaše uklidnění, má paní, ta barva se dá smýt. Nebo po čase zbledne a zmizí sama. Myslím, že by tohle pro vaši změnu mohlo stačit.“

„Já si to nemyslím,“ zasáhl Oldřich z Chlumu, protože Ludmila se nadechovala, aby Otovi něco ostrého odsekla. Nekompromisně pokračoval: „Zapomněl jsi na sebe, milý Oto! Tak krásný mladík by těžko ušel pozornosti vratislavských dívek. Moje holá brada by nás nezachránila. Kdepak, i ty se musíš pro našeho krále obětovat.“

„Jistě,“ přidala se ihned Ludmila z Vartemberka. Znovu si ověřila, že Ota je ve skutečnosti hříšník, kterému není nic svaté. „Kdybys měl holou hlavu, dáš alespoň poctivým dívkám pokoj. Měl by sis ostříhat vlasy. Ale ne jen tak, aby se neřeklo, nýbrž pěkně až na kůži. A my budeme v bezpečí.“

„Jistě podnětný návrh, má paní,“ pokyvoval klidně hlavou panoš Ota. „Jen si dovoluji upozornit, že císař Rudovous měl také holou hlavu, ale dívkám pokoj nedal ani ve svých sedmdesáti letech. I s holou hlavou zplodil několik nemanželských dětí. Je totiž možné, že o holohlavé muže mají dívky ještě větší zájem než o ty s vlasy, protože s holohlavými soucítí a chtějí je alespoň nějak potěšit. A kromě toho si myslím, že není nic nápadnějšího než holá hlava.“

„V tom musím s Otou souhlasit,“ připustil Oldřich z Chlumu. „Co kdyby sis raději hlavu také obarvil na zrzavo? A vlasy jen trochu zkrátil, aby ti nepadaly až na ramena. Neboj se, milý Oto, pak ti zase dorostou. Měl bych dokonce jistou legendu, kterou se můžeme ve Vratislavi zaštítit. Budete-li mít zrzavé vlasy oba, můžete vystupovat jako sourozenci.“

„On by měl být můj bratr?“ vybuchla Ludmila z Vartemberka. „Nikdy!“

„Počkej, má drahá,“ zarazil ji Oldřich z Chlumu. „Ještě jsem neskončil. Já budu váš služebník. Tohle by se ti líbilo?“ Rozpustile na ni mrkl.

„Budu hodný bratr,“ špitl vemlouvavě panoš Ota.

„A budu se chovat naprosto ctnostně, abych naší rodině nedělal ostudu!“

V sále se na okamžik rozhostilo ticho, které rušilo jen bzučení mouchy, která dovnitř vlétla otevřeným oknem. Ludmila z Vartemberka chvíli bojovala, ale pak už se neudržela a rozesmála se. Když si to celé představila, sliboval výlet do Vratislavi skvělou zábavu. Okamžitě však zvážněla, protože tahle chvíle se jí zdála vhodná, aby se přiznala k tomu, co ji tak trochu trápilo.

„Poslechnu, i když je to, co po mně chcete, hříšné. Budu muset zapřít svého manžela a nalíčit se jako nevěstka babylonská. Když už to tak ale musí být, chci, abyste věděli ještě něco. Znala jsem onoho ztraceného rytíře!“

Koniec ukážky

Table of Contents

I. KAPITOLA

II. KAPITOLA