Mikael Niemi

VODNÍ APOKALYPSA

originální název: Fallvatten,

vydáno u piratförlaget, Stockholm 2012

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MoBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Mikael Niemi, 2012

published by agreement with Hedlund Agency.

Translation © Zbyněk Černík 2014

© Moravská Bastei MoBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6395-0

Hle, já uvedu potopu, vody na zemi, a zahladím tak zpod nebe všechno tvorstvo, v němž je duch života. Všechno, co je na zemi, zhyne.

První kniha Mojžíšova, 6. kapitola, 17. verš

Tulvan tuopi tunturista

veden vaaroist’valutaapi

Keksiho píseň

K čemu ti bude auto a barák?

Peps Persson

1.

Adolfa Pavvala čekal opravdu špatný den. Ve skutečnosti horší, než si kdy dokázal představit. Zatím to ještě nevěděl, a proto byl v dobré náladě i trošičku zasmušilý, když řídil svůj pracovní nástroj, speciálně vybavený Saab 9000 Limousine s tónovanými bočními skly. Sedadlo řidiče, to byla pohádka, miskovitá sportovní sedačka byla jakoby ulitá pro jeho tělo a z naleštěné černé telecí kůže přitom vyzařovala klasická elegance. Ruce držely volant a splývaly s ním, člověk a stroj srostli organicky v jeden celek. Tento pocit Adolfa kdysi přiměl vzít si půjčku od banky a jít do toho.

Právě teď Adolf Pavval projížděl krajem svého dětství, několik desítek kilometrů západně od Gällivare, jednou z nejrozsáhlejších pustin Evropy. Úzká silnička, na které se nacházel, se nazývala Západní cesta, ale on po ní teď mířil na východ. Předcházející noc strávil ve své goahte, dřevěné chatce u Kirjaluokty – zatopil si tam chrastím, uvařil si kávu a pak ze sebe zvolna splachoval ruch Londýna. Jeho přátelé tomu říkali „nabít si baterie“. Jemu samému se zdálo, že je to naopak, že se vybíjí, redukuje zoufalou energii, která ve městě neustále jiskří. Vydat se do hor, to znamenalo omýt si duši. Spláchnout ze sebe neklid poslední povrchovou pitnou vodou na světě.

Měkce zahnul na malé parkoviště uprostřed velkého lesa. Vysoké smrky s visícími lišejníky, vlhký mech a holé kameny. Vedle se nacházelo jezero Stuor Lulejaure, či, jak ho pojmenovali Švédové, Stora Lulevatten, které se rozlehlým krajem Norrbotten vinulo dál na jih do brakických vod Botnického zálivu. Beze spěchu si rozepnul pás, otevřel dveře a opustil příjemnou bublinu vytopeného auta.

Venku pršelo. Lehounké, téměř oparné mžení, spíš vznášející se pařivá vlhkost než zřetelné kapky. Adolf Pavval udělal několik kroků ke škarpě a rozepnul si poklopec. V trávě ležela zpola schovaná pomačkaná plechovka od limonády a Adolf ji začal ostříkávat paprskem moči. Když se pokusil strefit do otvoru plechovky s odtrženým cípkem z hliníku, ozval se zvonivý zvuk. Zároveň do deště vystoupilo trochu páry. Když byl hotový, vyndal si termosku s čerstvou kávou a nalil si do šálku. Horký černý nápoj ho naplnil jako olej, vnikl mu rovnou do bloku motoru. Taková lahoda – ve srovnání s břečkou v lepenkovém kelímku, kterou si obvykle kupoval ve městě a usrkával ji z maličkého výřezu v plastovém víčku. Bylo to nedůstojné, ale právě ve městech byly peníze. Ještě pár let, pomyslel si, a budu mít dost. Potom budu moct začít žít.

Během těchto úvah uslyší Adolf Pavval jakýsi zvuk. Nejdřív se mu zdá, že je to náklaďák. Že se rychle blíží těžké nákladní auto. Pak nabude dojmu, že začíná víc pršet, že koruny stromů zalévá dešťová sprška. Zmateně se rozhlédne kolem sebe, zvuk se blíží čím dál víc. Adolf vidí, jak se za zatáčkou silnice začínají kymácet špičky smrků, přestože je bezvětří.

Načež se silnice zvedne. Ne, dojde k tomu na silnici, vynoří se hnědošedá hora. Která pění. Těžká, slinovitá tma. S ohromující rychlostí míří proti němu. Řítí se a všechno pohlcuje.

Teprve teď si Adolf Pavval uvědomí, že mu hrozí nebezpečí.

Vrhne se do auta. Jen taktak to stihne. Vrhne se na vyhřáté sportovní sedadlo a zavře za sebou dveře. Motor tiše naskočí.

Jediným naučeným pohybem zařadí rychlost, otočí volantem a s protáčejícími se koly dupne na plyn. Valící se hora, plná lesního haraburdí, se blíží jako zlý sen. Pneumatiky vyjí a snaží se něčeho zachytit. Když se Adolf podívá do zpětného zrcátka, spatří naprostou tmu.

2.

Vincent Laurin seděl ve své kanceláři, která se nacházela v dřevěné boudě severně od Porjusu. Nechal ji stlouct před čtrnácti lety, kdy pro něj život byl procházkou růžovým sadem. Na průčelí visel štít s nápisem Helitours. Oněch čtrnáct let se živil tím, že dopravoval turisty k nejvzdálenějším horským jezerům a potokům s pstruhy. Na podzim přišli vždycky na řadu lovci bělokurů. A celý rok tu byli Laponci – doprava do letních tábořišť, značkování telat a porážky. Občas se vznesl s čerstvě zastřeleným losem, který se mu houpal pod ližinami. Svobodné povolání. Volná pracovní doba. A když to dovolilo počasí, nejkrásnější výhledy, jaké může severní Evropa nabídnout.

Ten štít půjde brzy dolů, o to se postarali Hennyini advokáti a pohůnci. Ale Vincent Laurin tu nehodlal zůstat a dívat se na to. Co nevidět se vydá na svůj poslední let. Poletí k masivu Pårte v pohoří Sarek, k místu, které pro něj má zvlášť velký význam. Tam rotor jeho vrtulníku uhodí do jedné ze strmých skalních stěn a rozbije se o ni, zatímco on sám bude sedět ve své křehké skořápce. Bude to nejvhodnější konec, jaký si dokáže vymyslet. Nejhezčí. Zřítí se z oblak jako orel, jako Ikaros. Pár vteřin úzkosti, ano, stihne pocítit bolestivý strach. Pomalý několikasetmetrový pád mezi skalní srázy. Pak všude zavládne černá tma. Zhasne lampa. Zůstane po něm pouze horská stěna posetá malými částečkami. O něco později tam bude šplhat vyšetřovací komise v overalech a pátrat po stopách katastrofy. Ale žádnou odpověď nenajde. Žádné technické chyby, žádná nedbalost. Žádný alkohol v rozsekaných lidských ostatcích. Možná turbulence. Nebo špatná viditelnost. Vyšetřovatelé, schovaní pod skalním výčnělkem, budou popíjet z termosek a uvažovat, jak k tomu došlo. Několikavteřinová nepozornost, a už byl příliš blízko. Že se to stalo zrovna jemu! Člověku s jeho zkušenostmi.

Tahle slova určitě padnou na pohřbu. Jeho zkušenosti. Nespočet letových hodin za každého počasí. „Vzduch byl jeho domovem.“ Nekrolog s fotografií jak v Norrlandském sociálním demokratovi, tak v Kurýrovi. A všechny s nehodou související novinové články. „Při zřícení vrtulníku v horském masivu Pårte zahynul známý pilot Vincent Laurin. Jeho tělo bylo včera vyproštěno z vraku, příbuzní byli informováni.“

Příbuzní. Lovisa. Budou volat Lovise.

Vincent cítil, jak ho těsně pod čelní kostí bolí hlava, jako by tam měl bušící vřed. V místě, kterým se dávají hlavičky, pomyslel si, zrovna v té části čela, kterou by použil při dobrém rohovém kopu – kolem udiveně se šklebícího brankáře Notvikenu by prosvištěla zcela nechytatelná střela. Ale Vincent si už spoustu let v žádném zápasu nezahrál, dokonce ani na amatérské úrovni. Dneska se mu v hlavě zahnízdil nedostatek spánku. Staré šedé vysílení, dlouhé hodiny přemítání v pusté posteli a čekání, až se rozední a on se sebere a pokusí se sám sobě namluvit, že začal nový den. Přestože ten starý vlastně nikdy neskončil. Když člověk nespí, z jeho života zmizí rozdělovací znaménka. Den prostě pořád pokračuje, nekonečně dlouhá věta, kterou nikdy nic nepřeruší. Proudící řeka, která jenom teče a teče a nedá se zastavit. Kdyby tak v sobě dokázal postavit přehradu! A mohl na noc zavírat výpusti. Aby bylo ticho.

Nečetné chvíle, kdy se mu podařilo zdřímnout si, byly milosrdné. Jako by se jeho horečky dotkla mírná ruka jeptišky. Osvěžení, které mu na několik minut poskytlo útěchu. Potom sebou trhl, jako kdyby se do něj někdo pustil. Řvavý rozkaz při zimním vojenském cvičení, někdo obchází stan, kope do něj, dupe a křičí.

Člověk musí občas přestat přemýšlet. Musí umět zadržet proud myšlenek. Zastavit film, udělat tečku, získat pár zrnek toho, čemu se říká milost. Jinak se… ano, zblázní.

V bodě bolesti mu bušilo a hučelo. Možná by si měl vzít prášek? Možná by si měl dát panáka? Možná by měl křičet, otevřít ústa jako studnu a řvát, dokud se mu neuleví. Nebo dokud se něco nestane. Dokud nepřijde nějaká změna. Cokoli, jenom ne další takovou hodinu.

Henny neustane, dokud ho o všechno nepřipraví. Vincent ztratí dům. Nikdy nebude mít na to, aby ji vyplatil, musí se vystěhovat a prodat ho. Její advokát mu to oznámil drnčivým hlasem, který zněl, jako když se řeže dříví. Padalo to z něj kousek po kousku. Auto se musí rozdělit. Pokud si ho chce nechat on, musí jí za něj zaplatit. Totéž nábytek, počítač, televize a chata. Ale s tím nejhorším ze všeho advokát počkal až na konec. Firma. Henny chce i polovinu jeho firmy. Všechno, co Vincent vybudoval, si ona odnese s sebou. Ještě než se dal do počítání, měl před sebou naprosto jasný obraz. Likvidace. Přijde o firmu a s ní i o život.

Venku pršelo, jako celý podzim. Rybaření už dlouho nestálo za nic a horské bystřiny stouply skoro jako za jarních povodní. Řeky byly kalné a prudké a ryby moc nebraly. Tohle počasí odstrašilo i pěší turisty. Stanovat, když pořád poprchává a výhledy zmizely, není nic moc. Vrcholy hor zahalila nízká mračna a podzimní barvy vybledly a zšedly.

Vincent Laurin vylezl z boudy, stoupl si vedle vrtulníku, který stál na svahu připravený ke startu, a vrhl pohled přes řeku Luleälven. Řeka stoupla, na to, že byl podzim, byla hladina neobvykle vysoko. Tolik vody, říkal si v duchu, copak to nemá konce? Pak ho napadlo, že by měl zase začít kouřit. Aby mohl držet něco teplého, žhavého. Aby měl společnost.

Vyndal mobilní telefon a zaváhal. Lovisa. Musí jenom slyšet její hlas. Naposled.

„Ahoj, to jsem já,“ pronesl, když to vzala.

„Tati! Ty nelítáš?“

„Ale jo, za chvilku vyrazím. Co děláš?“

„Trošku se učím. Budeme mít brzo zkoušku.“

„Z ekonomie?“

„Ze základů účetnictví. Co děláš ty?“

„Stojím tady u kanceláře. Dívám se na řeku.“

„Slyšela jsem, že pořád stoupá. Upouštějí víc vody z přehrad.“

„Ještě víc?“

„Musejí, pro jistotu. Aby to bylo bezpečný.“

„Loviso… chci ti jen říct…“

„Co?“

„Že… jsem hrozně rád, že tě mám.“

„No…“

„Že ses narodila. Právě ty.“

„To jsi řekl hezky, tati.“

„Měj se dobře. Ať se ti daří.“

„Jo… ty taky. Ty taky, tati.“

Honem hovor ukončil. Obvykle spolu takhle nemluvili. Mohla by si myslet, že je opilý. Ale později, až ji zastihne zpráva o tom, co se stalo, si na jeho slova vzpomene. Bude schopna opakovat každičké slovo, všechna je v sobě uchová, uvědomí si, že to byla jeho poslední slova určená jí.

„Měl mě rád. Přece jenom. Nezlobil se.“

3.

Lovisa Laurinová odložila telefon a pokusila se vrátit k učení. Možná mu to měla prozradit, když už jí volal. S Olem Henrikem se ale dohodla, že s tím počkají. Ještě je moc brzo, může se leccos přihodit. Mohla by o to přijít, potratit. Bude lepší pár týdnů počkat. Aby měli čas si na ten zázrak zvyknout.

Kdepak, teď se soustřeď. Kontace. Hospodářský rok.

Kuchyňský stůl byl celý zakramařený: učebnice, psací bloky, mísa na ovoce a kalendář se psy. Lovisa používala multisenzorální studijní techniku. Čím víc podnětů, tím víc výčnělků, na kterých se můžou zachytit její vědomosti. Nejdřív si text rychle přečetla a označila zvýrazňovači v různých svítivých barvách. Klíčová slova si sama pro sebe vyslovila různými hlasy nahlas. Spojila si je s něčím příjemným – rezervní fondy byly čerstvě ostříhaný pudl s huňatými bílými chomáči srsti. Celá pasáž o revizorech souvisela s laponským špicem, který vyhání na pastvu soby, žvýká kost, nechá se rozptýlit hejnem bělokurů a pak spí u ohně s tlapou na čumáku a kožichem, který mu po cestě na přívěsu skútru páchne výfukovými plyny. Když Lovisa narazila na opravdu obtížnou pasáž, oloupala kůru z mandarinky, přidržela si ji u nosu a přičichla si. Nebo rozžvýkala kousek pořádně přezrálého banánu, hnědého a měkkého, s kvasivým sladovým aroma. Či s vůní, která se na vás vyvalí, když otevřete batoh, s komplexním aroma sazí, kůže, smrků, másla a masa usušeného na jarním slunci.

Kruci, teď dostala chuť na kávu. To způsobila ta představa batohu, vůně stoupající z rozvázaného pytlíku s kávou, otevírajících se šírav. Musí si udělat lavor kafe. Nemůže si pomoct. Navykle vypláchla z konvice lógr od rána a postavila ji na plotnu.

Zatímco čekala, až se ozve zvuk vroucí vody, vzpomněla si na telefonní rozhovor s otcem. Dobře že přece jenom zavolal. I když bylo slyšet, jak na tom je. Máma s ním příliš zatočila. Ale taky to mohl vyřešit jinak, nemusel se takhle zahrabávat. Život jde dál, tati. Na světě jsou i jiné ženské. Můžeš se vydat do světa, otevřít se znovu životu. Vylézt z té zatracené helikoptéry.

Když z něj teď navíc bude dědeček. Možná mu to přece jenom měla říct. I když to by pak mrzelo mámu, že se to nedozvěděla první. Člověk musí kličkovat mezi nenávistí, bruslit dlouhými kroky podél pukliny v ledu. V samotné rozvodové trhlině. Žádná miska vah se nesmí vychýlit.

Lovisa pila kávu, jak měla ve zvyku, bez mléka. Temná hladina se třpytila mastnotou, jako by na ní byla tenounká vrstva nafty. Vnikal do ní kofein a myšlenky nabývaly ostrých obrysů. Co měl táta vlastně na srdci? Chtěl jí sdělit, že z ní má radost? Nic jiného? Proč to říká teď, když to neřekl nikdy dřív?

Sílil v ní divný pocit. Něco je špatně. Něco tu nehraje.

Musím za ním jet, řekla si v duchu. Do kanceláře. K řece.

4.

To poslední, co Henny Laurinová udělala ve svém manželství, její úplně poslední domácí práce, bylo, že upekla slaňáky. Nejdřív obyčejné těsto z mléka, másla, cukru a pšeničné mouky. Nechat zkvasit a vyválet, ještě pomazat máslem a posypat skořicí. A pak, jako třešnička na dortu, pár pořádných hrstí hrubé soli. Stočit a nakrájet, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku, vložit do formiček a potřít vejcem. A na to zase hrubou sůl. Vypadala krásně, jako krystalový cukr. Šup s tím do trouby a pečlivě hlídat. Musí to vypadat perfektně, zlatá mistrovská díla, na která se člověku sbíhají sliny. Po celém domě se šířila vůně, a opravdu, s ovčím výrazem ve tváři se přišoural pan choť.

„Ty jsi pekla?“ zamumlal, přestože to dobře viděl.

Žádná pochvala, žádné poděkování, nic, co by jí zvedlo sebevědomí. Postavila mísu s pečivem, ze kterého se ještě kouřilo, vedle jeho šálku s kávou. Přišla i Lovisa – natáhla ruku po míse, ale Henny ji zadržela.

„Nejdřív táta.“

Vincentova huba. Otevřel a chroupnul. Vůně buchty v nose. Chvíli to trvalo. Jako by se mu ústa vzepřela.

„Ale sakra… Henny…?“

Vincentův pohled na koláč. A na Henny. Hledal vysvětlení a pak něco, do čeho by si odplivl. Nic tam nebylo, musel se spokojit s dlaní. Ten jeho výraz, psí pohled, člověk by se podělal smíchy. Lovisa nic nechápala.

„Good bye,“ řekla Henny.

To byla její závěrečná replika. Anglicky. Nebylo to naplánované, prostě to tak vyšlo. Good bye. The end. A pak honem do garáže, kde už měla připravené kufry. Zavolala Einarovi a ten přijel s pick-upem. Trvalo to jen půl minuty, čekal za rohem. Půl minuty. Potom hodil kufry na korbu – v okně kuchyně se mezitím vynořil Vincent – a jelo se. Jako v nějakém filmu, všechno bez chybičky. Dokonce i závěrečná replika.

„Good bye,“ líčila to pak často Einarovi a ten se smál, až se za břicho popadal.

Měli stejný druh humoru, ona a Einar. Zato s Vincentem se to mělo jinak. Tomu bylo něco takového úplně cizí: pokud je život vůbec nějaký, tak rozhodně ne zábavný. A u někoho takového by ona měla zkejsnout, u masožravé rostliny s lepkavými šlahouny.

Teď se rozhodla, že si dojede pro pivoňky. Jsou její. To ona hledala v katalozích a podnikala dlouhé cesty autem do zahradnictví, vybírala, kupovala a sázela. Tady, v oblasti kolem polárního kruhu, nemohla pěstovat jakékoli pivoňky, i když je sázela na chráněná místa. Sarah Bernhardt se bohužel neuchytila. Zato Shirley Temple a sibiřská růžová pivoňka ano. Coral flame a zlatožlutá pivoňka Mlokosevičova přežívaly zimu jen taktak. Stejně jako její pýcha, statečná tmavě červená pivoňka úzkolistá. Henny jim věnovala léta života. Rostly totiž zoufale pomalu. Občas začaly kvést až po několika letech, ale potom byly čím dál větší a bujnější. Bezpochyby to byly královny zahrady. Pivoňky předčily dokonce i růže. Čerstvě rozvitá, růžově napěněná pivoňka s vůní medu a právě pověšeného prádla v hloubi tenounké změti korunních lístků a dosud nerozvité pupeny s přisátými mravenci. Henny ty květiny milovala jako děti. Nenechá je zničit. Vincent není pivoněk hoden, ze zahradních prací se vyzná leda v sekání trávy.

Henny pomalu projela kolem domu, aby zjistila, jestli Vincent není náhodou doma. Na dvoře teď dopoledne nestálo žádné auto. Tak to určitě vyrazil do práce. Řekla si, že to musí risknout a hodit sebou. Kdyby se vrátil domů a začal vyvádět, může mu pohrozit, že zavolá Einarovi. To by ho mělo zklidnit. Einar sice není zrovna teď k dispozici, ale to Vincent přece neví.

Henny zaparkovala u garáže a ze zavazadlového prostoru vyndala nářadí. Rýč, rukavice, kbelíky. Vrhla pohled k oknu kuchyně, zdálo se, že je všude klid. Podívala se do garáže. Vincentův mercedes tam nestál – vzduch je čistý.

Začalo a pak zase přestalo pršet, nad Porjusem se vznášel těžký, chmurný opar. Podzim za všechny prachy. Henny se podívala na zahradu, bažinatou a těžkou. Vincent už několik týdnů nesekal trávu, když ho k tomu nikdo neměl. To není její problém. Rozklad nabývá na intenzitě.

Začala záhonem u jižní stěny, tím nejlepším, kde se daly pěstovat rostliny pátého, někdy dokonce čtvrtého pásma. Všude rostl a semenil se plevel. To by člověk nevěřil, jak rychle se dá zničit záhon! Příští rok z toho tady Vincent bude mít džungli. Ptačinec a pampelišky. Vrbka a vikev s dlouhými, nevytrhatelnými kořeny. Vincent připustil tuhle invazi a nehnul ani prstem. Zatím se zdálo, že vetřelci jsou malí a nejsou nebezpeční, ale už na jaře proniknou do hloubky.

Díky té spoušti to neobjevila ihned, oči si ještě nezvykly. Strnula uprostřed kroku. Znovu se podívala. Nechápala to.

Pak vykřikla. Ne, to nebyl křik, spíš zaúpění. Nesnesitelný pocit. Čepel nože, která se otáčí a otáčí v břišní dutině. Klekla si, napřáhla ruku a šátrala v dolících. Pohřebiště. Zkáza. Vincent je všechny zahubil.

Cítila svíravou bolest. Náhle se jí zatočila hlava a zapotácela se, nedostávalo se jí vzduchu. Záhon byl prázdný. Všechny pivoňky byly ty tam. Vykopané, deportované, popravené.

Neexistuje ani jiskřička naděje? Mohl je opravdu odstranit všechny? Prohledala celou zahradu, ale zjistila, že Vincent vykopal i ty ostatní. Nezůstala jediná pivoňka. Nejsou třeba na kompostu? Marně se hrabala v natích. Asi tušil, že je tam Henny bude hledat. Musel je vyvézt do lesa. Vyházet na hromadu u lesní cesty. Teď tam umírají.

Tělo se jí svíjelo v křeči. Zimničně se objala rukama. Pokud jí chtěl uškodit, povedlo se mu to. Hajzl jeden… Vždyť to byly její děti. V posledních letech se pivoňkám věnovala víc než Lovise. Léta je zahrnovala péčí a láskou. A on to všechno zabije.

Nebo ne? Třeba přece jenom…? Je podzim, pivoňkám začalo klidové období. Taky pršelo a bylo dostatečné vlhko. Jestli je nechal někde v příkopu, existuje ještě šance. Pár jich to mohlo přestát. English Royal. Ta teď někde trpí. Rozřezaná, ale ne mrtvá. Možná se všechny se sténáním navzájem povzbuzují:

„Vydrž, vydrž. Brzy přijde Henny, nevzdávej to…“

Kéž by je našla, než uhodí mráz. Než je zima roztrhá na kusy. Pivoňky mají tuhý kořínek, pořád ještě je naděje. Vincent musí vyklopit, kam je hodil.

Roztřesená zuřivostí se posadila do pick-upu a nastartovala. Vincent je určitě v kanceláři. Kruci, ona to z něj dostane. Jinak se mu pomstí. Něco rozbije, cokoli. Tu jeho milovanou, zasranou helikoptéru.

Koniec ukážky

Table of Contents

1.

2.

3.

4.