Publikace vyšla s finanční podporou Filozofické fakulty UCM v Trnavě v rámci projektu APVV č. 15-0360.

Fotografie na:

Obálce – Snímek z demonstrace za zachování lužickosrbské školské sítě zachycující dívku s nápisem na triku „Lužičtí Srbové byli, jsou a budou!“ (Chrósćicy/Crostwitz 2001).

Přední záložce přebalu – Ozdobný nápis z roku 1954 nad vchodem do bývalé pošty v Budyšíně v duchu dobové vize „Lužice bude dvojjazyčná“.

Zadní straně obálky – Procesí velikonočních jezdců v obci Wotrow/Ostro (1993).

Odborní recenzenti:

PhDr. Mgr. Zuzana Bláhová-Sklenářová, Ph.D.

Prof. PhDr. Petr Kaleta, Ph.D.

Copyright © Leoš Šatava, 2020

Photos © Leoš Šatava, 2020

Cover art © Žaneta Kortusová, 2020

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2020

ISBN 978-80-7557-964-5 (print)

ISBN 978-80-7557-935-5 (ePub)

ISBN 978-80-7557-936-2 (mobi)

ISBN 978-80-7557-937-9 (pdf)

„Dostala pak jméno Lužice od křovinatých pastvin, kterým se v slovanském jazyce říká luzi (luhy). Dotýká se Čech na jejich hranici severní a severovýchodní. Její obyvatelé jsou lid, smíšený ze Slovanů a Němců. Kteří chtějí být vzdělanějšími, mluví jazykem německým, kteří vesničtějšími, jazykem slovanským. Obecně se nazývají latinsky Vindi, německy Wenden, česky Srbi, a krajina sama Srby nebo Srbsko. Řeky Spréva a Nisa zavlažují zemi. (Dělí se) jednak na Horní, jednak Dolní. V Horní Lužici je hlavní město Budyšín, v Dolní Lukov nebo Žďár či Žárov. Tato má ve znaku vola, ona zeď s cimbuřím.“

Pavel Stránský ze Záp: Respublica Bojema (1634)[1]

ÚVODEM

Vstupní informace

Lužice a slovanská složka jejího obyvatelstva, Lužičtí Srbové, zaujímají v rámci českého společenského a kulturního povědomí osobité místo. Z (mnohdy nostalgizujícího) historického pohledu se jedná o „ztracenou zemi Koruny české“;[2] na etnojazykové či kulturní rovině mohou Lužičtí Srbové zase asociovat představu „menšího nebo slabšího sourozence“, vyvolávající primordiální vazby, sentimentální pocity či ochranitelské tendence a povinnost pomáhat.[3] Je ovšem zřejmé, že v uvedeném kontextu by byl na místě spíše minulý čas: zájem české veřejnosti o Lužici, zhruba mezi lety 1850 a 1950 výrazný a leckdy i gradující, je v současnosti výrazně limitován. Lužičtí Srbové z povědomí velké většiny Čechů prakticky vymizeli; znalosti o jejich současné situaci jsou značně zkratkovité, anebo téměř nulové. Aktivní spolupráce s nimi je omezena především na okruh entuziastických členů a sympatizantů Společnosti přátel Lužice; teprve v novější době ožívají i některé vazby severočeského příhraničí s lužickosrbským prostředím.

I když materiálů s tematikou Lužice a Lužických Srbů v češtině není málo, zůstávají většinou buď na úzce informativní rovině, anebo jsou monotematicky zaměřeny. Cílem předloženého sborníku textů je naopak ukázat lužickosrbskou problematiku z různých úhlů pohledu, tedy z širší a komplexnější, svého druhu holistické perspektivy. Jde o to, představit Lužici a slovanský díl její populace v kontextu různorodých, nicméně navzájem tematicky provázaných rovin. Primárně se přitom jedná o prezentaci faktických údajů o Lužických Srbech a jejich (současné) situaci, resp. analýzu a interpretaci těchto dat. S jistou výjimkou v případě fenoménů etnicity a identity je tak rovina případné aplikace soudobých „mainstreamových“ společenskovědných paradigmat, vztahujících se k uvedenému tématu (hybridita, „my a oni“, stereotypizace apod.), pojímána jako druhotná.

Ve sborníku jsou přetištěny studie a stati autora, publikované v časovém období tří a půl desetiletí (z let 1983–2019), více než z poloviny však vzniklé po roce 2005. Všechny texty byly přehlédnuty, případně doplněny (eventuálně aktualizovány), anebo naopak kráceny; došlo také ke sjednocení poznámkového aparátu. Jednotlivé práce jednak věcně informují o Lužici a slovanské složce jejího obyvatelstva, především se pak při využití různorodých prizmat zabývají problematikou etnicity a identity Lužických Srbů a (zvláště sociolingvisticky nahlíženým) stavem lužické srbštiny – v historickém kontextu, i pokud jde o aktuální situaci. Určitou výjimku tvoří obecněji zaměřená kapitola k tematice „nových mluvčích“, jež se však současné problematiky i budoucnosti lužické srbštiny podstatně dotýká. Etnojazyková problematika stojí i v pozadí kapitol zaměřených na literaturu.

Výbor se ubírá jinou cestou než standardní monografie.[4] Není koncipován ani jako soubor přísně vědeckých statí – nalezneme v něm tedy jak ryze odborné studie, tak i věcné, popisné a informativní texty či popularizační články nebo literární recenze. Nezařazeny zůstaly kupř. některé vysoce podrobné a specializované sociolingvistické studie.[5] Až na výjimky také nebyly využity autorovy texty k lužickosrbské problematice publikované v jiných jazycích.

Text je rozdělen do čtyř hlavních tematických bloků: 1) základní informace k problematice Lužických Srbů; 2) texty a studie s etnologickou a historickou tematikou; 3) sociolingvistická zjištění; 4) literárněvědné studie a recenze. Sdělení jednotlivých bloků se ovšem zčásti prolínají, resp. do jisté míry i opakují.

1) Oddíl věnovaný základním údajům obsahuje šest textů, časově zarámovaných lety 1994–2016. Jeho obsahem jsou především informace a data o historii i současnosti Lužice, resp. slovanské složky jejích obyvatel – akcent je kladen na etnickou, jazykovou a kulturní rovinu. Na pozadí uvedených textů z různých časových období vyvstane mezi řádky (především v kontextu číselných údajů o počtu uživatelů lužické srbštiny)[6] i průběžný postup etnojazykového asimilačního procesu v Lužici v uvedeném období. Právě touto svého druhu „časosběrností“ tak lze odůvodnit i opakování některých prezentovaných informací.

2) Texty s etnologickou/historickou tematikou se zaměřují mj. na detailnější postižení rovin etnické identity Lužických Srbů či na region Lužice jako předmět politických snah v minulosti i současnosti. Připomenuto je ve své době přelomové téma „Chrósćického povstání“ z roku 2001, jímž po řadě desetiletí Lužičtí Srbové opět vystoupili jako politický činitel. Pro čtenáře mohou být přínosné i informace o lužickosrbské komunitě, usazené po roce 1945 v severních Čechách.

3) Sociolingvistická zjištění a studie se (z různých úhlů pohledu) zabývají jazykovou problematikou, zejména v souvislosti s aktuálním stavem lužické srbštiny a snahami o její revitalizaci. Hlavním těžištěm oddílu jsou detailní výzkumy, týkající se domén užití jazyka a vztahu k němu mezi žáky lužickosrbských základních škol a Lužickosrbského gymnázia v Budyšíně v období kolem roku 2000. Kapitola přibližující fenomén „nových mluvčích“ minoritních jazyků pak demonstruje vývojovou tendenci, která již nabývá stále většího významu také v Lužici.

4) Blok věnovaný lužickosrbské literatuře je zaměřen na stručné představení její historie a vývojových tendencí. Jeho těžištěm jsou čtyři recenze představující trendy a konkrétní výrazná díla lužickosrbského písemnictví minulých dekád. Ta byla vybrána nejen v souvislosti s uměleckými kvalitami představovaných textů, ale i v kontextu jejich výpovědní hodnoty a symbolické role jak na čistě literární, tak i širší společenské rovině.

Jako dodatek byla v oddíle Envoi zařazena esejistická promluva, nahlížející na „lužické“ téma jinou nežli výlučně vědeckou optikou. Vedle toho je zde obsažen i kratší text v hornolužické srbštině (včetně základního českého slovníčku) – se záměrem zprostředkovat čtenáři vizuální podobu tohoto jazyka.

Zmíněné tematické celky doplňuje oddíl Bibliografie, prezentující nejdůležitější novodobé tituly s lužickosrbskou tematikou publikované v češtině. Připojen je i soupis odborných a populárněvědných textů autora.

Posloupnost textů (s částečnou výjimkou 2. oddílu, věnovaného základním informacím) není uspořádána chronologicky; návaznost je v řadě případů spíše tematická.

* * *

V kontextu redakce sborníku (resp. hledání „jednotících prvků“ původně samostatných textů, sdružených nyní do předkládaného souboru) vyvstaly i některé terminologické či další problémy či dilemata. V celé práci je nově důsledně používáno etnonymum (resp. exonymum) „Lužičtí Srbové“ (zejména ve starších textech zčásti při opakování pojmu krácené na „Srbové“), totéž se – až na několik výjimek – týká adjektiva „lužickosrbský“ (namísto „srbský“).

Určité problémy vyvstaly v souvislosti s (již výše zmíněnými) údaji o počtu uživatelů obou variant lužické srbštiny. Ten totiž i v posledních 30–40 letech setrvale klesal, a tak kupř. údaje z 80. či 90. let 20. století (kdy byl ještě relativně značný i v evangelické části Horní Lužice a také v Dolní Lužici)[7] již ani zdaleka neodpovídají dnešní situaci a mohou tak být matoucí. Přesto byly uvedené početní údaje po úvaze většinou ponechány v původní podobě (s eventuální korekcí ve formě aktualizační poznámky), neboť zřetelně dokumentují výše zmíněný markantní pokles počtu uživatelů lužické srbštiny v uplynulých dekádách. I tak však v uvedeném kontextu na některých místech mohla přetrvat určitá nejednotnost.

Převzaté texty byly zčásti upraveny, zejména v souvislosti s vyloučením nežádoucího opakování. Na vynechané kratší či obsáhlejší pasáže upozorňují značky […], resp. [… … …], případně i doplňující informace v poznámce.

Pokud jde o aktualizaci původního textu, byla realizována většinou formou komentáře [Poznámka 2020] či [Aktualizace 2020] pod čarou, spíše výjimečně pak i vloženou vsuvkou [Aktualizace 2020] v textu.

V rámci celkového autorského přístupu k hlavní linii tématu – tj. etnojazykové situaci Lužických Srbů – dominuje vědomá snaha o střízlivý přístup bez přepjaté emocionality či angažovanosti, vlastních některým (zejména starším, ale i soudobým) českým textům na uvedená témata. Na druhé straně by se však autor jen obtížně tajil svými sympatiemi ke snahám o přetrvání Lužických Srbů jako svébytného etnika či o revitalizaci jejich jazyka. V některých oddílech práce se tak může projevovat i úsilí o vybalancování uvedených rovin, tj. na jedné straně hodnotově neutrální, „pozitivisticky“ nezaujaté věcnosti, na druhé pak vědomého či podprahového aktivismu; stejně tak se na některých místech (nejvýrazněji v textu „Lužice jako homeopatikum“) mohou objevovat i (přiznané) emocionální elementy.

ZÁKLADNÍ ÚDAJE

Lužičtí Srbové

(dříve také Lužičané nebo podle němčiny Vendové/Wendové)

(1994)[a]

[… … …][8]

Lužičtí Srbové (hornolužickosrbsky Serbja, dolnolužickosrbsky Serby; německy Sorben, zčásti – zejména v Dolní Lužici – také Wenden) představují poslední zbytek Polabských Slovanů, obývajících v období po příchodu slovanského etnika do střední Evropy velkou část území bývalé NDR a severní díl bývalé NSR a od 10. století postupně germanizovaných.[9] Zatímco jiná dlouho přetrvávající slovanská populace hovořící drevanštinou (polabštinou), sídlící na severu dnešního Německa u řeky Jeetzel v oblasti Wendland, byla definitivně asimilována v první polovině 18. století, udrželo se slovanské etnikum v Lužici až do dnešní doby.

Prehistorické hradiště nad obcí Wotrow/Ostro bylo užíváno i slovanskými Milčany.

I území povodí horního toku Sprévy a Lužické Nisy, zvané souhrnně Lužice (hornolužickosrbsky Łužica, dolnolužickosrbsky Łužyca; německy Lausitz), o rozloze 12 780 km^2 (z toho Horní Lužice 5 940 km^2, Dolní Lužice 6 840 km^2),[10] bylo v 7.–8. století osídleno ...

Konec ukázky

Table of Contents

ÚVODEM

Vstupní informace

ZÁKLADNÍ ÚDAJE

1994 Lužičtí Srbové

TEXTY S ETNOLOGICKOU A HISTORICKOU TEMATIKOU

SOCIOLINGVISTICKÁ ZJIŠTĚNÍ A STUDIE

LITERÁRNĚVĚDNÉ STUDIE A RECENZE

ENVOI

SLOVO ZÁVĚREM

BIBLIOGRAFIE

SUMMARY