Kjell Ola Dahl

PODEZŘELÝ

Originální název: Den fjerde raneren

Vydáno u Kagge Forlag, Oslo 2005

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Kjell Ola Dahl 2005

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © Alice Týnská 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6417-9

There will be time to murder and create

And time for all the works and days of hands

That lift and drop a question on your plate;

Time for you and time for me,

And time yet for a hundred indecisions

And for a hundred visions and revisions,

Before the taking of a toast and tea.

In the room the women come and go

Talking of Michelangelo

T. S. Eliot – Píseň lásky J. Alfreda Prufrocka

ČÁST PRVNÍ

– PAS DE DEUX –

1

V průjezdu postávali dva muži. Nadešel čas si je otestovat. Frank Frølich seskočil ze dvou posledních schodů a průjezdem pokračoval kolem těch dvou chlápků na ulici. Nereagovali. Zarazil se: Měli přece zareagovat. Proč nereagovali? Zastrčil ruce hluboko do kapes kabátu a šel dál po chodníku se sklopeným pohledem. Za výlohou obchodu s rybářskými potřebami se nějaký chlapík pustil do házení ledu do polystyrenového chladicího boxu. Frank se rychle ohlédl přes rameno. Žádný z těch dvou mu nevěnoval pozornost. Neustále si pohrávali s růženci. Jeden z nich něco pronesl a oba se hlasitě rozesmáli.

Ozvalo se zaskřípání zrezivělého stojanu na kolo. Nějaká žena s kolem zrovna zastavila na chodníku. Prošla kolem bedýnek s vystavenou zeleninou. Otevřela dveře do Badirova obchůdku. Zvoneček nade dveřmi zacinkal. Dveře se za ní zavřely.

Frank Frølich ucítil bodnutí v břiše: zákazník v obchodě? Teď? To by tak ještě scházelo.

Vběhl do vozovky. Jedno auto prudce zabrzdilo. Další zatroubilo a málem narazilo do toho před sebou. Frank Frølich se rozběhl po chodníku. Minul kolo, bedýnky s houbami, hrozny, salátem a paprikami – vešel dveřmi do obchodu, ve kterém to zapáchalo jako ve sklepě se shnilými jablky, s příměsí odporného pachu oleje.

Žena byla v obchodě sama. Přes ruku měla zavěšený nákupní košík a pomalu procházela mezi dvěma regály s potravinami. Nikdo jiný nebyl v dohledu. Nikdo neseděl v pokladně. Závěs ve dveřích za pokladnou lehce vlál.

Žena byla malého vzrůstu. Černé vlasy měla stažené do drdolu. Na sobě měla džíny a krátkou bundu. Přes rameno se jí houpal malý batůžek. Na rukách měla černé rukavice. Prsty uchopila konzervu. Prohlížela si etiketu.

Frank Frølich byl vzdálen dva metry, když se to stalo. Podíval se doleva. Přes výlohu uviděl na protější straně ulice policejní vůz. Začali.

V tom okamžiku se na ni vrhl a stáhl ji k zemi. O půl vteřiny později zakvílely brzdy. Muž, který se přehoupl přes pult, byl jedním z těch dvou s růženci. Teď však místo něj držel zbraň. Třeskl výstřel. Zařinčelo sklo. Vitrína s tabákem a cigaretami se převrátila. Padl další výstřel, načež zavládl chaos. Sirény. Štěkavé hlasy. Klepání podrážek. Bouchnutí dveří a řinčení rozbitého skla. Tříštění skla, které nebralo konce. Žena pod ním ležela zcela tiše. Krabičky cigaret se na ně stále sypaly. Mohlo jí být přibližně kolem třicítky a voněla parfémem. Modré oči se jí třpytily jako dva safíry. Nakonec se Franku Frølichovi podařilo odtrhnout pohled. Potom si všiml jejích rukou. Fascinovaný vleže pozoroval, jak hbitě kmitají. Dlouhé prsty v kožených rukavicích, útlé ruce, jež automaticky pěchovaly krabičky cigaret do plátěného batůžku, který se jí při pádu svezl. Pak si uvědomil to ticho. Ode dveří a okna táhlo.

„Frølichu?“ Hlas zněl z megafonu.

„Tady!“

„Je ta slečna v pořádku?“

„Ano.“

„Tak vy jste policajt,“ zašeptala žena. Odkašlala si, aby mohla mluvit.

Přikývl a konečně ji pustil.

„To asi není dobrý nápad, něco šlohnout, co?“

Zakroutil hlavou, opět fascinován tím, jak tentokrát ty útlé ruce samočinně vytahují krabičky cigaret z batohu. Zvedl se na kolena.

Takto se na sebe dívali. Byla pěkná, ale takovým poněkud zranitelným způsobem. Její rty měly něco do sebe.

„Promiňte,“ zamumlal. „Tohle se nemělo stát. Někdo vás měl zastavit. Ještě předtím, než jste sem vešla.“

Stále zírala.

„Někde došlo k selhání.“

Přikývla.

„Jste v pořádku?“

Znovu přikývla, rozhodila rukama. Dosud se ještě ani nerozhlédl kolem, nezmonitoroval si situaci. Slyšel ten chladný zvuk plastových pout utahovaných kolem zápěstí a nadávky jednoho ze zadržených. Tak už to chodí, napadlo ho. Spoléhám na ostatní.

„Můžete mi sdělit vaše jméno?“ otázal se suše.

„Provedla jsem snad něco?“

„Ne, ale byla jste tady. Nyní jste svědkyně.“

*

Od té doby uplynulo několik podzimních dnů. Šero prostupovalo denním světlem a čas se rozmělnil na práci; drobné i závažné krádeže, vraždy, sebevraždy, loupeže, domácí násilí. Každodenní život – sled událostí, z nichž některá zanechá určitý dojem a nějaké stopy, ale většina jich není natolik důležitá, abychom se jimi zaobírali. Lidské vědomí má schopnost vytěsňovat informace. To, po čem člověk touží, je dovolená, dva týdny na řeckém ostrově v létě, nebo z krátkodobějšího hlediska prodloužený víkend na dánské lodi. Popíjení, povykování, smích, zaměření se na ženu s tím správným chraplavým smíchem, která má vřelý pohled a myslí si, že špičaté boty jsou naprosto v pořádku. Ovšem než tohle nastane: dny jako diapozitiv – obrázky, které se několik vteřin mihotají, než zmizí, některé jsou snáze zapamatovatelné než ostatní, ale i ty se vytratí. Ne že by na ni myslel. Nebo snad ano? Možná si občas vzpomněl na ty safírově modré oči nebo dotyk jejího těla na svém – tam na podlaze Badirova obchodu. Nebo na muže, který teď pomalu, ale jistě absolvuje koloběh trestního stíhání, aby byl zakrátko odsouzen za organizované pašování masa a cigaret a následně za kladení odporu při zatýkání, za výhružky, nedovolené držení zbraně a tak dále. Jeden z mnoha, kteří se ocitli ve frontě na volnou celu, aby si odpykali trest. Navzdory těmto myšlenkám si byl Frank Frølich jednou věcí docela jistý. Už ji nikdy neuvidí.

Jednoho deštivého odpoledne na konci října se stal opak. Venku se začalo stmívat. Ulicí Grensen se hnal studený vítr, který lidem nadzvedával svrchníky a ztvárňoval tak výjevy z Munchových obrazů: stíny lidí, kteří schoulení uhýbali bičujícímu dešti a používali své deštníky jako štít nebo – pakliže neměli deštník – strčili ruce hluboko do kapes, utíkali v dešti a hledali útočiště pod římsami a markýzami. Mokrý asfalt ukradl poslední zbytky denního světla a ve vodě stékající do tramvajových kolejí se odrážela neonová záře.

Frank Frølich skončil v práci a měl trochu hlad. Proto otevřel dveře kavárny Norrøna na ulici Grensen. Místnost voněla teplou čokoládou se šlehačkou. Okamžitě na ni dostal chuť a postavil se do fronty. Před pokladnou se rozmyslel a zeptal se, jakou dnes mají polévku v tom obrovském hrnci.

„Italskou, minestrone.“ Servírka byla typicky netrpělivý člověk s otráveným výrazem a ochablým držením těla.

Na tácu si s sebou odnášel teplou polévku, rohlík a sklenici vody. Našel si místo u okna, uvelebil se na stoličce a zíral ven do deště, ve kterém po Grensen pospíchali lidé se zdviženými límci. Jedna žena si tiskla bradu ke klopě kabátu, aby ho udržela uzavřený. Déšť zesílil. Odlesky světlometů aut a svit reklamních cedulí se plazily po zdech domů. Lidé venku na ulici se podobali dětem, které se krčí, aby se schovaly před hřímajícím hlasem odněkud shora.

„Dobrý den.“

Frank Frølich odložil lžíci a ohlédl se. Její tvář mu byla nějak povědomá. Mohlo jí být kolem třiceti. Černé vlasy jí částečně zakrývala rádiovka nasazená jako baret. Měla bledou pleť, sytě červené rty a ostře klenuté obočí, dvě obráceně nakreslená véčka na vysokém čele.

Elegantní, usoudil a napadlo ho, že by pasovala do záběru černobílého filmu ze čtyřicátých let. Měla dlouhou přiléhavou vlněnou sukni a krátký kabátek. Oděv zdůrazňoval postavu, boky, pas a ramena.

„Tržní ulice,“ prohodila a lehce naklonila hlavu, skoro netrpělivě, v důsledku jeho nechápavosti. „Marlboro a Prince.“

Vtom si vzpomněl: ty oči, a především její ústa, která jí propůjčovala zranitelný vzhled. Ale malé vrásky kolem rtů napovídaly, že je starší, než si prvně myslel. Reflexivně hledal v jejích očích tu modř, aniž by ji však hned našel. To je určitě tím světlem, napadlo ho. Zřejmě je to tady tím tvrdým neonovým světlem, které potlačuje modrou barvu. V Badirově obchůdku byly na stropě zajisté obyčejné žárovky.

„Nechal jste mě jít.“

Najednou zneklidněl a hledal možnosti, jak z této situace ven. Polévku skoro snědl a už měl zaplaceno. Tohle shledání ho nějakým způsobem hnalo do úzkých, situace aktivovala dřímající počitky v jeho mysli. Musel to sblížení odmítnout, ale trochu se zdráhal. Stála docela blízko, hleděla mu přímo do očí. Bylo by nepatřičné otočit se k ní zády, a tak jí odpověděl: „Ovšemže. Nic špatného jste neudělala.“

„Myslíte?“

„Prosím?“

„Sebrala jsem tři krabičky Marlbora a jednu tyčinku Snickers.“

Odsunul talíř. „Aha, tak to jste tedy zlodějka.“

„Však jste to viděl, ne?“

„Viděl co?“ Oblékl si kabát, poklepal na kapsu, aby si zkontroloval peněženku.

„Viděl jste mě.“

Na krátký okamžik ho ta slova vyvedla z míry. Viděl jste mě. Mohla se vyjádřit jinak, ovšem tohle bylo dvojí poselství, které nemohl nepochopit: v tom prvním šlo o to, pasovat se do role objektu jeho zájmu. To druhé naznačovalo, že mu dluží laskavost, protože pro ni něco udělal, něco, co by nemohlo na denní světlo.

„Musím už jít,“ oznámil jí krátce. „Mějte se pěkně…“ Zamyslel se. Její jméno. Pověděla mu, jak se jmenuje, dokonce si to i poznamenal. Jméno mu vyvstalo na mysli jako na zavolanou. Řekl: „… Elisabeth, hezký večer.“

Na několik vteřin zůstal stát a skleněné dveře za ním zajely. Vítr se trochu utišil, ale pořád lilo. Zapínal si kabát a chvěl se u toho, jako kdyby ze sebe chtěl setřást tu nepříjemnou příhodu. Těch pár metrů ke vchodu do stanice podzemní dráhy pospíchal. V metru na něho dolehl ten obvyklý mrákotný stav doprovázený zápachem odpadků, recyklovaným vzduchem, navlhlými vlněnými svršky, podzimem a chřipkou; starší ženy otírající se prsty v rukavicích pod nosem, muži zvedající pohledy k Bohu, aby se tiše pomodlili, ať nechytí angínu tady v téhle husté skrumáži lidí, kde jeden nevnímá druhého. Přitlačil záda k prosklené části soupravy metra a prstem se dotýkal opoceného skla a z transu se probral až ve chvíli, kdy se dveře znovu zavřely ve stanici Manglerud a z něho opadla síla zvyku stát v rohu. Vykročil ke dveřím, jakmile souprava začala brzdit ve stanici Ryen. Dveře byly jako dva kovové rty, které se otevřely, aby ho vyplivly. Tady nahoře se za odpoledního šera déšť proměnil v první podzimní plískanice. Reflektory aut dopadaly na asfalt dálničního obchvatu Ring 3 a nechaly se požírat temnotou. Ztěžka se plahočil do mírného kopce, zatímco souprava razila dál.

Něco upoutalo jeho pozornost, nějaký zvuk či stín, který se choval jinak, když se přiblížil ke vchodu. Zastavil se a otočil. Přímo za jejími zády u benzínové pumpy stála pouliční lampa a vykreslovala kolem její siluety žlutou linii. Stála tiše. I on stál v tichosti. Bedlivě se pozorovali. Ona s rukama v kapsách krátkého kabátku a s tváří ve stínu, s vlasy vlnícími se k ramenům, se světlem pouliční lampy jako aurou nad rádiovkou, v obepnutém kabátku a sukni sahající ke kolenům.

Byli tu pouze oni dva – ve tmě. Nikde nikdo. Zpovzdálí se nesl hluk dopravního ruchu. V lampě zabzučelo. Vyrazil k ženě rozhodnými kroky. Ani se nepohnula. Vešel do ulice a obešel ji, aby ji přiměl sledovat ho pohledem, otočit se ke světlu, a mohl tak spatřit její tvář.

Po čas tohoto legračního kroužení si hleděli do očí a on v jejím pohledu cosi zpozoroval, nějakou energii, něco, co nedokázal vyjádřit slovy, něco, co se nedalo mlčky přejít. Promluvil na ni: „Sledujete mě?“

„Vadí vám to?“

Její odpověď ho vyvedla z míry – už zase.

Nakonec sklopila oči. „Viděl jste mě,“ řekla.

Opět ta tři slova. „A co jako?“ podivil se.

Přišel až k ní, ona se však ani nehnula. Stáli u sebe. Na tváři cítil její teplý dech.

Znenadání ho chytila za ruce.

Zaskočilo ho to. Odkašlal si, ale nepohnul se. Měla těžká víčka a dlouhé zvlněné řasy. Na konci každé řasy se srazila maličká kapka. Z jejích pootevřených úst vycházel slabý mrazivý kouř, který ho předtím, než se vypařil, polaskal po tváři. V tom okamžiku promluvila, slova se otřela o jeho tvář.

„Co jste říkala?“

To bylo jediné, na co se zmohl. Jeho ústa byla pouze pár centimetrů od těch jejích, když tiše zašeptala: „Nezapomenu na nikoho, pokud tě políbím.“

Nato vysmekl ruce a uchopil její útlou tvář.

Než odešla, dlouho se sprchovala. Ležel na zádech v posteli a slyšel téct vodu.

Když za sebou zavřela vchodové dveře, byly čtyři hodiny ráno. Vstal z postele a šel do koupelny. Čelem se opíral o vykachlíčkovanou stěnu, zatímco ho po ramenou hladila voda, a myšlenkami se vracel k uplynulým hodinám: jak se jeho tělo vlnilo nad jejím a jak z něho nespouštěla pohled, když se opakovaně nadechoval, vydechoval a znovu se nadechoval a vydechoval. Krůpěje potu mezi prsy, kapičky odrážející se v tisíci podob, jak se její hebká prsa s každým nadechnutím nadzvedávala do rytmu, než ji uspokojil. Tohle je chtíč, tohle je nespoutaný hlad, po němž zůstává pocit viny, hanba, potraty, děti bez tatínků a pozitivní diagnóza. Stále ještě vnímal tlak jejích prstů, když ho pevně chytila kolem boků, až ucítil zarytí nehtů. Chtěla víc, avšak oddechovala pomaleji, protože viděla, že za jeho očními víčky se odehrává odpočítávání.

A nyní sám, čelem přimáčknutý ke kachličkám: Frank Frølich otáčí červeným kohoutkem a nechává na sebe téct vřelou vodu a přitom si vybavuje to zvláštní tetování na jejím boku. Pohled na tetování, když k němu sedí obkročmo zády. Nedokáže si to představit, aniž by nepocítil probouzející se erekci, dostává chuť dělat to znovu a ví, že pokud by se teď objevila ve dveřích, položil by ji na podlahu koupelny, nebo tam – na psací stůl – a nebyl by k zastavení.

Takové myšlenky jsou jako nákaza. Nakonec sice zmizí, ale trvá to. Časem všechno přejde. Tři dny, možná čtyři, týden – pak ty myšlenky člověka přejdou, nakonec má jen lehce otupělé tělo a začne se dávat do pořádku, s úlevou, že je po všem.

Uplynulo šest dní a byl zpátky ve formě. Potom mu ale na psacím stole zapípal mobil. Přišla mu textová zpráva. Přečetl si ji – jediné slovo: Přijď!

Automaticky naťukal číslo odesílatele a poslal ho na informace. Znovu mu zapípal telefon. Další přijatá zpráva. Tentokrát se jménem odesílatele a adresou: Elisabeth Faremová.

Frank Frølich se posadil. Najednou se cítil rozrušeně. Natáhl ruku. Netřásla se. Přesto tato žena stiskla spínač. Měl za to, že je bez symptomů, myslel si, že je zdravý, že se zbavil opojení. Ale kdeže: bodavá bolest, čtyřicítka horečka, neschopnost uvažovat. Byl jako uzlíček potlačené energie. Byl nabuzený. Kvůli jedinému slovu!

Díval se na ten malý telefon se svítícím displejem, který začal v jeho ruce vibrovat. Telefon vyzváněl. Totéž telefonní číslo.

„Ahoj Elisabeth,“ pozdravil ji a překvapilo ho, jak jeho hlas zněl jasně.

Dvě vteřiny ticha. Dostatečně dlouho na to, aby mu stačilo blesknout hlavou: Teď je jí jasné, že jsem si prověřil její telefonní číslo. Je si vědoma toho, jak na mě působí, že jednoduše stiskne spínač a vyvolá mi čtyřicítku horečku pouhým vyťukáním zprávy. Ale vzápětí se ozve jemný hlas, který neslyšel několik dní: „Kde jsi?“

„V práci.“

„Kde?“

„Na policejním ředitelství, ve čtvrti Grønland.“

„Aha.“

Teď bylo na něm, aby něco řekl. Odkašlal si, a než se

stačil nadechnout, přerušila ho: „Nemáš teď pauzu?“

„Kolik je hodin?“ zeptal se a podíval se nad dveře do míst, kde před několika dny visely hodiny, ale teď už tam nebyly. Ze zdi pouze čouhaly dva kabely.

„Netuším. Zhruba kolem oběda.“

„Kam mám přijít?“

„Jsi autem?“

„Ano.“

„Stojím na náměstí Lisy Kristoffersenové, nedaleko sportovního parku Voldsløkka.“

„Tak za deset minut.“

Horečka mu stoupla víc než kdy jindy. Nedokázal myslet. Hlavu měl plnou představ: její prohnutá záda, zaoblené boky, černé vlasy rozprostřené po polštáři – a ty modré oči.

Popadl kabát a šel ven. Nastartoval auto a vyrazil. Kolik bylo hodin? Netušil. Všechno mu bylo ukradené, soustředil se pouze na to, aby nesrazil chodce, zatímco přidával plyn. Když jel po Stavangerské ulici, zčistajasna se vynořila a přicházela k němu po chodníku. S sebou přinášela vůni pozdního podzimu, parfému a pastilek na bolest v krku. Mlčky si přisedla.

Upíral zrak do bočního zrcátka. Navzdory její sladké vůni se mu dýchalo dobře. Chladně a soustředěně zíral do bočního zrcátka, počkal, dokud nebude jízdní pruh volný, hodil směrovku a rozjel se – celou dobu na sobě cítil její pohled, na svém netečném profilu. Svlékla si hnědou koženou bundu s podšívkou.

Teprve když míjeli odbočku na Nydalen, prolomila ticho: „Nejsi rád, že mě vidíš?“

Podíval se na ni. Byla kočka. Dvě obrovské modré oči s velkými zorničkami, kočičí pohled. Cítil, jak mu pulzuje krev. Ve spáncích mu tepalo. Ale zachoval si svůj výraz. „Samozřejmě.“

„Nic neříkáš.“

Její ruka na té jeho, na řadicí páce. Koukl se na ruku – prsty, znovu se podíval na ni: „Ahoj. Rád tě zase vidím.“ Slova mu uvízla v krku. Jel směrem na Kjelsås, Brekke a Maridalen.

Co to dělám?

Po tváři ho pohladily rty. Její ruka sklouzla z té jeho a zajela mu pod kabát. Bylo to, jako kdyby naplnila nedávno seřízený benzínový motor vysoce oktanovým výbušným palivem a stiskla start. Srdce mu bušilo tak rychle a silně, až mu z toho hučelo v uších. Stromy po obou stranách. Zpomalil, zajel na odpočívadlo, až úplně k lesíku, mimo silnici. Zastavil. Vyřadil na neutrál a nechal motor běžet na volnoběh. Jakmile se znovu pootočil doprava, přitiskla svoje rty na jeho.

Když pak promluvila, bylo to téměř po hodině: „Nechtěl bys mě někam svézt?“

„Kam?“

„Blindern.“

„Co tam?“

Špatná otázka. Zorničky se jí zúžily.

Atmosféra se vytratila.

Nadechl se a zíral na les před sebou – sbíral sílu, aby se na ni podíval. Její bodavý pohled se změnil v jakési zadumání – zírala na něho z prostoru, který byl soukromý a o nějž se s ním nechtěla dělit. Hlas z chladně se usmívajících úst: „Poohlédnu se po nějaké práci.“

*

Zastavil a vysadil ji na ulici Moltke Moeho. Zůstal sedět a díval se za ní. Přes noc napadlo trochu sněhu a on si toho všiml teprve teď. Sníh roztál na břečku, ve které za jejími kroky zůstaly velké kaluže. Žena, která byla před krátkou chvílí součástí jeho samotného, se teď zmenšila na drobnou postavu zvedající nohy podobně jako domácí kočka, která nechce mít mokré tlapky. Je to možné? Je ta malá schýlená postava, cosi zabalené do bavlny, vlny a kůže, je to tahle bytost, která mě má plně v moci a která může za to, že moje srdce bije tak silně, až mám pocit, že se mi rozskočí hruď?

Jeď! Daleko! Ať už uběhne čtrnáct dní, aby byla zapomenuta, vygumována. Ale jakmile ta hbitá postava zmizela v budově Nielse Henrika Abela, vypnul motor, otevřel dveře auta a vystoupil. Sledoval ji. Proč to dělám?

Protože o ní chci vědět víc.

Prošla budovou ven na druhou stranu. Šel za ní s padesátimetrovým odstupem. Po zasněžených dlaždicích přijížděl traktůrek. Uhnul před ním na stranu. Míjel excentrické studenty ve skupinkách po dvou a třech, kteří se spolu tiše bavili. Zmizela v budově Sophuse Buggeho. Zastavil se hodný kus za ní a pozoroval ji přes vysoké prosklené okenní tabule, dokud nezmizela v posluchárně.

Jestli byla studentka, co studovala? Vešel dovnitř těžkými dveřmi.

Přišel k širokým dveřím vedoucím do posluchárny. Na rozvrhu převládalo jméno Reidun Vestliová a právě teď přednášela.

Posadil se na židli a vzal si noviny, které tam ležely. Zmocnily se ho pochybnosti. Co udělá, jestli vyjde ven a všimne si ho?

Zavřel oči. Povím jí to tak, jak to je, řeknu jí, že mi nestačí náhodný sex v autě na parkovišti – chci vědět, kdo je, co se jí honí hlavou, proč dělá to, co dělá…

Víš ty sám, proč děláš to, co děláš?

Frank Frølich tupě zíral na titulní stránku novin. Snímek vojenského vozidla. Vraždění civilistů. Událost, která zaujala lidi po celém světě a kterou Dagsavisen umístily na titulní stranu ve víře, že ho to zaujme, nechá se zlákat a ponoří se právě do těchhle žvástů, které se jim podařilo o té události vyplodit. Ale jeho to nezajímalo. Nic teď nebylo podstatné, nic kromě Elisabeth, zcela neznámé a jemné ženy s bledou tváří, červenými rty a modrýma očima, jaké jaktěživ neviděl. Její existence hrála nějakou roli, důležitou roli. Netušil proč. Věděl jen, že s ním něco provedla – tělesně, ale i mentálně –, co v něm probudilo touhu, o níž pouze četl a slyšel, něco, čemu nikdy nepřikládal velkou váhu – a teď zašel tak daleko, že ji špehoval.

A to se s ní setkal třikrát.

Ta zpráva v telefonu: Přijď! V ten okamžik se mu zatemnil mozek a neměl v hlavě nic jiného než představy o jejím těle – rty, oči. A za necelou půlhodinu vyústily v sexuální smršť, kterou sotva kdy zažil. To slovo – věděla, co rozpoutala? Udělala to schválně?

Konečně se dveře otevřely. Ven se hrnul dav anonymních studentů. Většina z nich už na sobě měla svrchní oblečení. Podíval se na hodinky. Byly čtyři. Přednáška skončila. Chvěl se mu žaludek. Co když mě zahlédne?

Ven proudilo stále méně studentů. Za chvíli už budou venku všichni. Proběhla kolem?

Frank Frølich pomalu vstal. Těžkými kroky se vydal ke dveřím a otevřel je.

Ocitl se úplně nahoře v posluchárně, za řadami židlí, které se snižovaly ke katedře. Dole stály dvě osoby. Jednou z nich byla Elisabeth. Druhá žena k ní tichým hlasem promlouvala. Bylo jí kolem padesátky, černé vlasy měla ostříhané do sestřihu na kluka a oblečená byla do dlouhých černých šatů.

Stály v těsné blízkosti. Mohly by být dobré přítelkyně. Mohly by být matka s dcerou. Ale matky své dcery takhle nehladí.

Všimly si ho.

Obě ženy k němu vzhlédly, klidně, jako by zdvořile čekaly, až zmizí. Hledal něco v Elisabethině pohledu. Ale nenašel v něm ani náznak toho, že by ho poznávala, žádný pocit viny, ostych, nic.

Dlouhé vteřiny tak všichni stáli. Tři páry očí, které se potkaly přes řady židlí. Potom vycouval ze dveří.

2

Mezitím se pokoušel představit si sám sebe zvenku. Popsat tu situaci: ten stav, kdy tváře planou zlostí a studem. Mozek je ovládán jediným přáním: moci všechno vrátit zpátky, vystříhat se toho všeho, uniknout té slizké ubohosti. Elisabeth byla tedy obyčejná studentka udržující poměr s přednášejícím, kterým byla navíc ke všemu žena. Frank Frølich se rozhodl: nikdy víc. Už nikdy si ji nepustí k tělu.

Racionální hlas v něm protestoval: Proč? Protože je nebezpečná? Bisexuální? Tajemná? Protože dělala, jako by ho neznala? Protože ho odmítla takovým ponižujícím způsobem?

Ne, pomyslel si ten zhrzený hlas, který nebylo možné potlačit: Protože ho dostala do stavu horečky. Protože ho ochromila a oslabila – na želé.

Když zavolala příště, neměl se k tomu, aby telefon zvedl. Seděl s mobilem v ruce.

Vibroval, jako kdyby v sobě skrýval malé srdce. Na displeji svítilo její jméno. Ale zdržel se toho, aby hovor přijal. Zdržel se pokaždé.

Zakrátko mu začala vyvolávat domů.

Byla to komedie. Nejprve přispěchat k telefonu, přečíst si na displeji jméno. Nepřijmout hovor, pokud to byla ona. V každém případě telefon nebrat, pokud se ukázalo anonymní číslo. Jednou pozdě večer seděl v křesle a neustále mu vyzváněl telefon, ale nevstal, protože mu volala ona. Takhle ho ovládala – i když už se sám pomalu vymaňoval.

*

Uplynul týden. Frank Frølich se cítil téměř bez příznaků. Byl čtvrtek odpoledne. Skončil v práci, jako obvykle přečkal ten mrákotný stav v metru a došel k východu. Jedna starší dáma bydlící v sedmém patře lomcovala se svou poštovní schránkou. Frank Frølich byl stále ještě v transu z metra. Přidržel dveře výtahu té shrbené ženě, která se podobala všem ostatním shrbeným ženám, na něž ojediněle narazil ve výtahu. Když se dveře zavřely, stiskl tlačítko. Nepřítomně zíral před sebe na dveře a předěly mezi jednotlivými patry, které ubíhaly cestou nahoru.

Vystoupil z výtahu.

Uslyšel bouchnutí, jak se výtah rozpohyboval nahoru, a zatím šmátral v kapse po klíčích.

Zkoprněl.

Nepatrný detail u vstupních dveří ho přiměl zastavit se. V kukátku ve dveřích, které bývalo obyčejně tmavou skvrnou, teď svítilo žluté světlo. Zapomněl snad dnes ráno v předsíni zhasnout?

Nakonec vsunul do zámku klíč, zaváhal, ale otočil jím. Potichu dveře otevřel. Vklouzl dovnitř a nechal je za sebou neslyšně zacvaknout. Zatajil dech. Světlo v předsíni byla jedna věc, něco jiného však byly pootevřené dveře obývacího pokoje.

Tenhle okamžik mu navždy utkví v paměti.

Někdo byl v jeho bytě.

Stál v tichosti, dokola na to myslel a přitom pomalu znehybněl, vyschlo mu v puse a ztratil cit v rukách. Bez rozmyslu se neslyšně přikradl na dva metry ke dveřím obývacího pokoje. Už se neovládal. Působilo to, jako kdyby viděl sám sebe zvenku: viděl sám sebe, jak zvedá ruku, pokládá ji opatrně na dveře a otevírá je.

Zhluboka se nadechl. Pořád byl zkoprnělý šokem.

Seděla k němu otočená zády. Na zemi. Svlečená, na sobě měla pouze tyrkysové spodní prádlo. Útlá nahrbená záda. Dvě velká mateřská znaménka po stranách páteře. Zdálky se její tetování podobalo dlouhé tmavé kudrlince. Seděla se zkříženýma nohama před gramofonem a hifi věží. Neslyšela ho. Na uších měla nasazená jeho nejnovější sluchátka. Ozvěna hudby praskala v místnosti jako suchý lísteček, když si s ním pohrává vítr. Seděla tam, jako kdyby byla u sebe doma. Vnikla k němu a potom se uzavřela do svého vlastního světa. Na zemi kolem sebe měla poházená cédéčka a elpíčka.

Cloumaly s ním pocity. Napětí. Zuřivost. Zvědavost. Vynutila si přístup do jeho bytu – hlavou mu probleskovaly myšlenky. Jedna věc bylo fyzické vniknutí – realizovat to po praktické stránce. Druhým aspektem – vloupání na mentální úrovni – bylo vynutit si přístup do jeho největšího soukromí, jeho domova, udělat to jen tak, bez optání, prostě to vzít do vlastních rukou. Nedokázal se odtrhnout. Záplava pocitů ho pevně držela.

Možná to byl závan ode dveří, možná pohled do prosklené vitríny s věží. Ale najednou sebou trhla, strhla si sluchátka a postavila se.

„Bože, lekla jsem se!“

Najednou byla až u něho. „Ahoj.“

„Nazdar.“

Vzhlédla, vycítila pobouření pramenící z protichůdných emocí, které jím lomcovaly.

„Máš taky… trochu radost?“

„Jak ses sem dostala?“

„Půjčila jsem si klíč.“

„Půjčila sis klíč?“

„Když jsem tady byla posledně.“

„Takže ty jsi zlodějka?“

Ozvěna jednoho dřívějšího hovoru. Uvolněně mu hleděla do očí a pronesla: „To jsi přece věděl, ne?“ Nejprve se dívala vyzývavě, pak sklopila oči – jako by se zastyděla.

Jako kdyby, pomyslel si opakovaně: jako kdyby!

„Půjčila jsem si ho. Z mísy v kuchyni.“

„Půjčila sis klíč?“

„Jsi naštvaný?“

„Naposledy, když jsi tu byla, jsi sebrala z kuchyně klíč, aniž bys mi něco řekla?“

„Ty jsi protivný.“

„To ani náhodou.“

„Nemáš rád taková překvapení?“

„Nevím, jestli ‚mít rád‘ je to správné slovo.“

„Každopádně jsem to myslela dobře.“

„Proč jsi tak nalehko?“

Hlas se jí zastřel. „Aby sis mě lépe prohlédl.“ Strojeně se zachichotala, když s ní na tu hru nepřistoupil.

Tohle umělé gesto zavánělo zranitelností. Vycítila však, že to postřehl, skryla tu mentální nahotu těsnějším objetím a rychle dodala: „Kdepak, sprchovala jsem se. Byla mi taková zima.“ Přimkla se k němu a trochu se zarazila, když si všimla jeho nevole. „Chápu, že to nebylo správné. Půjčit si klíč bez optání. Promiň.“

Koniec ukážky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

1

2

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ