Linda Castillo

SLIB MLČENÍ

Originální název: Sworn to silence, vydáno u St. Martin‘s Press,

LLC, 2009.

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2009 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin‘s Press, LLC. All rights reserved.

Translation © Petra Pechalová, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6418-6

Jsem jedním z těch autorů, jež mají silnou podporu okolí, která jim pomáhá během těch dlouhých a někdy i obtížných měsíců, jichž je pro napsání románu třeba. Tuto knihu věnuji svému manželovi Ernestovi, který je čirou náhodou mým skutečným životním hrdinou. A dále Jackovi a Debbie za ten úžasný výlet na amišský venkov.

Mám vás ráda.

PODĚKOVÁNÍ

Pátrání spisovatele po faktech během práce na románu je zdánlivě nekonečný proces. Ačkoli psaní samotné je úkol pro poustevníka, jsou spisovatelé během fáze bádání odměnění příležitostí hovořit s bezpočtem zajímavých osob a profesionálů, kteří jsou ochotni se o své znalosti tak štědře podělit. Je mnoho lidí, kterým bych ráda poděkovala za to, že mi pomohli k tomu, aby se román Slib mlčení stal skutečností.

V první řadě bych chtěla poděkovat své úžasné agentce Nancy Yostové, která už od počátku věřila v potenciál mého díla a ve své víře ani jednou nezakolísala. Dále mému báječnému redaktorovi Charliemu Spicerovi, jehož nadšení pro příběh a zkušené rady udělaly z knihy takový hit. Také bych ráda poděkovala celému newyorskému týmu nakladatelství St. Martin‘s/Minotaur, jehož členy jsou: Sally Richardsonová, Andrew Martin, Matthew Shear, Matthew Baldacci, Bob Podrasky, Hector DeJean, David Rotstein, Allison Caplinová a Sarah Melnyková. Mezi nimi je ještě mnoho dalších vynikajících osob, které vzhledem k omezenému prostoru nemohu vyjmenovat, cítím však neskonalou vděčnost, že mohu psát pro tak dynamickou a talentovanou skupinu.

Co se týče odborných znalostí, dlužím obrovské díky Danielu Lightovi, náčelníkovi policejního sboru v městečku Arcanum v Ohiu, za to, že se mnou tak velkoryse sdílel své znalosti a zkušenosti týkající se chodu policejního oddělení na malém městě. Své díky posílám i tobě, A. C., za všechny tvé postřehy ohledně amišské kultury a za všechny ty drahocenné detaily ze života amišů. Také děkuji svým kritikům – Jennifer Archerové, Anitě Howardové, Marcy McKayové a April Redmonové –, díky, že jste mi dovolily, abych vás za středečních večerů zdržovala od spánku. Děkuji Kurtu Shearerovi z ohijského Úřadu pro kriminální vyšetřování za to, že bez mrknutí oka zodpověděl všechny mé šílené dotazy. Při popisu mnoha orgánů činných v trestním řízení, které v mé knize vystupují, zejména při popisu ohijského Úřadu pro kriminální vyšetřování, jsem se dopustila určitého překrucování faktů. Ohijská kriminálka je prvotřídní bezpečnostní orgán vedený dokonalými profesionály, kteří jsou ve své práci skutečně dobří. Jakékoli procesní chyby a příkrasy pocházejí z mého pera.

Tu se náhle ďábel objevil,

neb jméno mu dáš a on je tu a plný sil.

Matthew Prior, „Hans Carvel“

PROLOG

Na příšery přestala věřit, když jí bylo šest. Tehdy jí máma každou noc zkontrolovala skříň a podívala se pod postel. Ale teď, když jí bylo dvacet jedna a ležela nahá, svázaná a zbitá na betonové podlaze studené jako led, uvěřila v ně znovu.

Obklopená temnotou naslouchala hlasitému tlukotu svého srdce. Nedokázala ovládnout třas. Nedařilo se jí zastavit drkotání zubů. I při tom nejnepatrnějším zvuku celá ztuhla v děsivém očekávání, že se ta zrůda vrací.

Na začátku se zaobírala představami, že se jí podaří utéct nebo že svého věznitele přesvědčí, aby ji nechal jít. Ale nebyla žádná naivka, věděla, že tohle neskončí dobře. Ten s ní smlouvat nebude. Ani policie ji nezachrání. Ani jí v poslední minutě neudělí milost. Ta zrůda ji zabije. Otázka už nezní jestli, ale kdy. To čekání bylo stejně zničující jako samotná smrt.

Nevěděla, kde je ani jak dlouho už tam je. Ztratila veškerý pojem o místě a čase. Jediné, co dokázala ve svém okolí rozpoznat, byl pach hnijícího masa a ozvěna, která se místností při zaznění sebemenšího zvuku rozlehla se stejnou intenzitou, jako by byla v jeskyni.

Ze všeho toho ječení už byla celá ochraptělá. Vyčerpaná z boje. Zdrcená ze všech těch hrůz, které jí provedl. Jedna její malá část si už jen přála, aby ten příšerný boj o život konečně skončil. Ale, bože můj, jak si jen přála žít…

„Mami,“ zašeptala.

Nikdy o smrti nepřemýšlela. Na to měla až moc snů. Hleděla do budoucna s až příliš velkými nadějemi a pevně věřila slibu, že zítřek bude lepší. Když teď ležela ve studené kaluži své vlastní moči, smířila se s tím, že žádné zítra nebude. Neměla v co doufat. Před sebou viděla jen temnou hrozbu blížící se smrti a muka, která přinášelo vědomí vlastního konce.

Ležela na boku s koleny přitisknutými k hrudi. Drát, kterým měla svázána obě zápěstí, ji napřed drásal, ale po pár hodinách bolest ustoupila. Snažila se nemyslet na to, co jí provedl. Napřed ji znásilnil. Ale to nebylo nic proti zvrhlostem, jaké si musela vytrpět potom.

Ještě stále slyšela praskání elektřiny. Cítila to ostré škubnutí, když jí projel proud a nakopl jí mozek uvnitř lebky. Stále ještě slyšela ty zvířecké skřeky, které se z ní draly namísto křiku. V žilách cítila hukot krve plné adrenalinu. Slyšela divoké, neovladatelné bušení srdce. A potom ten nůž.

Pracoval se soustředěním hodným nějakého hrůzného řezbáře. Byl tak blízko, že na kůži cítila lehké šimrání jeho dechu. Když vykřikla, zasadil jí ránu elektrickým bodcem. Když kolem sebe kopala, bodl ji znovu. Nakonec zůstala ležet bez hnutí a všechna ta muka snášela mlčky. Smířila se s bolestí. A na pár krátkých minut v duchu dolétla na pláž na Floridě, kam se s rodiči vydala před dvěma lety. Do chodidel ji pálil bílý písek. Vánek tak teplý a vlhký, že jí připadalo, jako by její duši pohladil dech samotného Boha.

„Maminko, pomoz mi…“

Ze snění ji vytrhl dusot těžkých bot na betonu. Zvedla hlavu a divoce se rozhlédla kolem, ale přes pásku, kterou měla přes oči, nic spatřit nemohla. Slyšela, jak sama zrychleně dýchá skrze sevřenou čelist stejně jako uštvané divoké zvíře, které se teď chystají dorazit. Nenáviděla ho. Nenáviděla, čím byl, co jí udělal. Kdyby se jí jenom podařilo uvolnit uzly a utéct…

„Běž ode mě pryč, ty hajzle!“ zakřičela. „Běž pryč!“

Věděla ale, že ji neposlechne.

Na boku ji pohladila ruka v rukavici. Zkroutila se a oběma nohama vykopla. Když zaslechla, jak její mučitel hekl, pocítila letmé zadostiučinění. Potom se ozvalo zapraskání elektřiny jako při bouřce. Tělem jí projela bolest, jako by se ocitla na konci biče, kterým právě někdo šlehl.

Na okamžik se ze světa vytratily jakékoli zvuky a barvy. Matně si uvědomovala dotyk rukou na chodidlech. Vzdálené chřestění oceli o beton. Prostupoval jí takový chlad, až se začala nekontrolovatelně třást po celém těle.

Když si uvědomila, že jí její násilník kolem kotníků omotal řetěz, ovládla ji nová vlna děsu ve své nejčistší podobě. Hned nato řetěz utáhl a jeho studené články se jí zařezaly do kůže. Zoufale se pokusila vykopnout, pokusila se osvobodit si nohy, aby se mohla ještě jednou, naposledy postavit.

Ale bylo pozdě.

Ječela, dokud jí nedošel dech. Zmítala sebou, kroutila se a svíjela, ale její snahy byly marné. Nad ní chrastila ocel o ocel. Řetěz jí pomalu zvedl nohy z podlahy.

„Proč to děláš?“ křičela. „Proč?“ Řetěz řinčel a vytahoval jí nohy nahoru, stále výš a výš, dokud nevisela hlavou dolů. Přišlo jí, jako by se jí v hlavě nahromadila veškerá krev. V obličeji jí tepalo, cítila tlukot srdce v žilách. Snažila se hlavu zvednout, ale gravitace ji tahala k zemi. „Pomoc! Pomozte mi někdo!“

Ruka v rukavici ji uchopila za vlasy a ji zachvátila šílená panika. Když jí ta zrůda stáhla hlavu dozadu, vydral se jí z plic hlasitý výkřik. V hrdle ucítila ostré horké bodnutí břitvou. Jakoby z velké dálky k ní doléhal zvuk tekoucí vody, jako když se pleskání kapek dopadajících na zem ze sprchové hlavice odráží od koupelnových kachliček. Hleděla do tmy za páskou, kterou měla přes oči, a naslouchala, jak z ní odkapává život. Tohle se přece nestává. Ne jí. Ne v Painters Mill.

Mysl se jí zamlžila, jako by někdo cvakl vypínačem. Horko v obličeji se stupňovalo, ale tělo měla studené. Děs ustoupil a nahradilo ho mdlé soustavné hučení. Bolest se rozplynula do prázdna. Svaly jí ochably. V končetinách pocítila brnění.

Přece jenom mi neublíží, pomyslela si.

A uprchla na bílé písky pláže, na kterých se štíhlé palmy pohupovaly jako elegantní tanečnice flamenca. A kam až oko dohlédlo, rozprostírala se ta nejmodřejší voda, jakou kdy v životě spatřila.

KAPITOLA 1

Maják policejního auta házel červeno-modré odlesky na opadané stromy. Strážník T.J. Banks zajel ke krajnici, rozsvítil postranní reflektor a kuželem světla projel podél okraje pole, na kterém se v chladném vzduchu chvěly kukuřičné klasy. Zhruba o dvacet metrů dál stálo v příkopu šest krav a přežvykovalo.

„Pojebaný krávy,“ zamumlal. Vedle slepic to musela být ta nejpitomější zvířata na zemi. Zapnul vysílačku. „Hlásím sedmačtyřicítku.“

„Co se děje?“ zeptala se Mona, která pracovala jako noční dispečerka.

„Mám tady dobytek na komunikaci. Stutzovi zase zdrhly jeho krávy.“

„To už je tenhle tejden podruhý.“

„A navíc zase během mý služby.“

„Co budeš dělat? Ten chlap nemá telefon.“

Mrkl na hodiny na palubovce a zjistil, že jsou skoro dvě v noci. „Rozhodně tady nebudu trčet v tý zasraný zimě a někam je nahánět.“

„Možná bys je mohl prostě odprásknout.“

„Nepokoušej mě.“ Rozhlédl se kolem a povzdechl si. Dobytek na silnici v tuhle hodinu, to si doslova říká o nějakou nehodu. Jestli někdo vyjede ze zatáčky vyšší rychlostí, nemusí to dopadnout dobře. Pomyslel na všechno to papírování, ke kterému dopravní nehoda povede, a zavrtěl hlavou. „Rozestavím tady pár světlic a pak mu vykopu tu jeho amišskou prdel z pelechu.“

„Dej vědět, jestli budeš potřebovat posily,“ zahihňala se.

Vytáhl si zip bundy až k bradě, vylovil z přihrádky ve dveřích baterku a vystoupil z auta. Byla taková zima, že cítil, jak mu namrzají chloupky v nose. Vydal se k příkopu, pod botami mu křupal sníh a před obličejem se mu dech srážel v páru. Půlnoční směny nesnášel skoro stejně jako nesnášel zimu.

Přejel baterkou po ohradníku. A přesně jak čekal, o šest metrů dál se ze sukovitého akátového kůlu uvolnily oba ostnaté dráty. Otisky kopyt mu prozradily, že otvor v ohradníku už objevilo několik krav, které se odvážily až ke krajnici na trochu té nepovolené pastvy.

„Pojebaný krávy.“

T.J. se vrátil do auta a otevřel kufr. Sebral dvě světlice a rozestavěl je pro výstrahu řidičům na středovou čáru. Byl právě na cestě zpátky k autu, když si všiml něčeho ve sněhu na opačné straně silnice. Zvědavost mu nedala a přistoupil blíž. Na krajnici ležela dámská bota. Byla v dobrém stavu a nebyla zapadaná sněhem, takže tam nemohla být dlouho. Nejspíš zas ti puberťáci. Tenhle opuštěný úsek cesty byl jejich oblíbeným místem pro kouření trávy a nevázaný sex. Byli skoro stejně pitomí jako ty krávy.

Zamračil se a postrčil botu špičkou té své. A v tu chvíli si všiml rýh ve sněhu, jako by někdo za sebou vlekl něco těžkého. Světlem z baterky sledoval jejich směr, až dorazil k ohradníku a poli za ním. V šíji se mu zježily chlupy, když si všiml krve. Hodně krve.

„No do hajzlu?“

Vydal se po stopě rýh směrem k příkopu, ve kterém zpod sněhu vykukovala žlutá stébla trávy. Přelezl ohradník a na druhé straně našel další krev, její temná barva ostře kontrastovala se zářivě bílou kolem. Přeběhl mu mráz po zádech.

Stopa ho dovedla až k porostu opadaných stromů na kraji kukuřičného pole. Slyšel svůj těžký dech a hlasitý šelest suchých kukuřičných klasů všude kolem něj. T.J. položil dlaň na pistoli a kuželem světla kolem sebe načrtl kruh. A v tu chvíli si všiml, že ve sněhu něco leží.

Nejdřív si pomyslel, že nějaké auto srazilo zvíře a to se sem dovleklo, aby pošlo. Ale když se přiblížil, světlo z baterky odhalilo něco jiného. Holou kůži. Chumáč tmavších vlasů. Nahé chodidlo vyčuhující ze sněhu. Do krve se mu vyplavil příval adrenalinu.

„No do prdele.“

Na krátký okamžik se nedokázal ani pohnout. Nedokázal odtrhnout pohled od toho temně rudého kruhu kolem bezbarvého těla. Donutil se začít myslet a poklekl na zem. Jeho první myšlenka mu říkala, že je ta žena možná ještě naživu. Setřepal jí z nahého ramene sníh a uchopil ho. Bylo studené jako led, ale stejně ji obrátil. Spatřil další krev, bledou kůži a skelné oči, které jako by zíraly přímo na něj.

Celý rozechvělý se od ní odtáhl. Třesoucí se rukou popadl klopu s vysílačkou. „Dispečer! Tady sedmačtyřicítka!“

„Co zas? Nahnala tě nějaká kráva na strom?“

„Mám tady u Stutze mrtvolu, do prdele!“

„Cože?“

V Painters Mill používali systém desítkových kódů, ale on si ani za boha nemohl vzpomenout, jaké číslo je pro mrtvé tělo. Nikdy ho nemusel použít.

„Říkám, že tu mám mrtvolu.“

„Já tě slyšela.“ Ale když jí došlo, o čem mluví, následovala za jejími slovy zaražená pauza. „Jakou máš polohu?“

„Silnice Dog Leg, kousek na jih od toho krytýho mostu.“

Hluboké ticho.

„Kdo to je?“

V Painters Mill znal každý každého, ale on tuhle ženu nikdy dřív neviděl.

„Nevím. Žena. Nahá jako v den, kdy přišla na svět, a tuhá jak Elvis.“

„Nějaká bouračka?“

„Tohle žádná nehoda nebyla.“ T.J. uchopil svou osmatřicítku a zahleděl se do stínů pod stromy. Cítil, jak mu v hrudi divoce bije srdce. „Raději zavolej náčelnici, Mono. Myslím, že tady máme co do činění s vraždou.“

KAPITOLA 2

Sen o smrti.

Jako vždy jsem v kuchyni staré farmy. Na ošoupané prkenné podlaze se leskne rudá krev. Ve vzduchu se mísí vůně kváskového chleba a čerstvě posečené trávy s ostrým pachem mého strachu, rozpor, který můj mozek není schopný pojmout. Závěsy v okně nad dřezem povlávají v mírném vánku. Na jejich žluté látce vidím krvavé fleky. Další cákance jsou na zdi. Lepkavou krev cítím i na rukou.

Krčím se v rohu a namísto potlačeného křiku se mi z hrdla derou zvířecí zvuky, které nedokážu rozeznat. Cítím smrt, která je v místnosti se mnou. Temnota se rozprostřela všude kolem mě. Ve mně. A už ve věku čtrnácti let vím, že v mém bezpečném světě ukrytém před okolím existuje zlo.

Ze spánku mě vytrhne drnčení telefonu. Noční můra se jako nějaký noční tvor odplazí do svého doupěte. Převalím se, natáhnu se po telefonu na nočním stolku a přiložím si ho k uchu.

„No?“ Místo pozdravu mi z hrdla vyjde jen zaskřehotání.

„Náčelníku. Tady Mona. Pardon, že vás budím, ale asi byste sem měla radši přijít.“

Mona u mě pracuje na noční směny. Obvykle sklony k hysterii nemívá, takže úzkost v jejím hlase upoutá veškerou mou pozornost.

„Co se stalo?“

„T.J. je venku poblíž Stutzovy farmy. Odchytával nějaký krávy a našel mrtvolu.“

Najednou mě únava opustí. Sednu si a odhrnu si vlasy z obličeje.

„Cože?“

„Našel mrtvolu. Vypadá, že jím to pěkně otřáslo.“

Podle tónu jejího hlasu není T.J. jediný. Shodím nohy z postele na zem a natáhnu se pro župan. Letmým pohledem na budík zjistím, že je skoro půl třetí ráno.

„Nehoda?“

„Jenom tělo. Nahý. Žena.“

Když si uvědomím, že potřebuju oblečení, ne župan, rozsvítím lampičku. Světlo mě bodá do očí, ale to už jsem úplně vzhůru. Stále se snažím pochopit, jak mohl některý z mých strážníků najít tělo. Zeptám se jí na polohu.

„Zavolej doktoru Coblentzovi,“ nařídím jí. Doktor Coblentz je jedním ze šesti doktorů v ohijském městečku Painters Mill a úřadující koroner pro holmeský okres.

Přejdu k šatníku a vezmu si podprsenku, ponožky a podvlíkačky.

„A ať T.J. na nic nesahá a nehýbe s tělem. Za deset minut jsem tam.“

Stutzova farma se rozkládá na osmdesáti akrech z jedné strany ohraničených silnicí Dog Leg a na druhé straně severní větví říčky Painters Creek. Souřadnice, které mi Mona nadiktovala, se nachází necelý kilometr od starého krytého mostu na opuštěném úseku silnice končící na hranici okresu.

Ve chvíli, kdy zastavím za autem, kterým sem přijel T.J., pocítím silnou touhu po hrnku kafe. Ve světle reflektorů rozpoznám na sedadle řidiče jeho siluetu. Potěší mě, že na silnici rozestavěl světlice a nechal svítit maják. Vezmu svítilnu a vyklouznu z auta. Překvapí mě, jaká je zima, schoulím se do své péřovky a vynadám si, že jsem si zapomněla vzít čepici. Když dojdu až k němu, poznám, že jím ta událost otřásla.

„Tak co tam máš?“

„Tělo. Žena.“ Ze všech sil se snaží udržet policajtskou fazónu, ale když ukáže směrem k poli, chvěje se mu ruka. Je mi jasné, že ten třas nevyvolala nízká teplota. „Asi deset metrů směrem k tamhletěm stromům.“

„Jsi si jistý, že je mrtvá?“

Dvakrát mu poskočí ohryzek.

„Je studená. Nemá pulz. Všude je to zasraný od krve.“

„Tak se na to podíváme.“ Vydáme se ke stromům. „Dotkl ses něčeho? Narušil jsi místo činu?“

Lehce sklopí hlavu a mně je jasné, že ano.

„Myslel jsem, že třeba bude… naživu, tak jsem ji překulil, abych to zkontroloval.“

To není dobré, ale zůstanu mlčet. T.J. má předpoklady, aby se z něj jednou stal dobrý polda. Je snaživý a bere svou práci vážně. Ale tohle je jeho první džob u bezpečnostních sborů. Je to zelenáč, zatím je u mě jako strážník jenom půl roku. Vsadila bych se, že tohle je jeho první mrtvola.

Pod botami nám křupe sníh sahající až po kotníky. Jakmile zahlédnu tělo, zachvátí mě hrůza. Zatoužím po denním světle, ale bude trvat ještě celé hodiny, než se mi moje přání splní. V tuto roční dobu jsou noci dlouhé. Oběť je nahá. Věk dvacet nebo necelých dvacet let. Vlasy barvy špinavé blond. Kolem hlavy se jí rozprostírá kaluž krve o průměru víc jak půl metru. Kdysi byla krásná, ale ve smrti její tvář nahání strach. Poznám, že původně ležela na břiše. Dostavila se u ní posmrtná promodralost a jednu stranu obličeje už má zbarvenou do fialova. Oči má zpola zavřené a pohled upřený do prázdna. Zpoza naběhlých rtů jí vyčuhuje jazyk a na jeho špičce zahlédnu krystalky ledu.

Skloním se k tělu. „Vypadá to, že už tu pár hodin leží.“

„Začínají se na ní objevovat šedý fleky od mrazu,“ poznamená T.J.

Přestože jsem šest let hlídkovala na stanici v Columbusu v Ohiu a dva roky tam dělala detektiva, mám pocit, jako by tohle bylo nad mé síly. Columbus nepatří zrovna mezi města s největším počtem vražd na světě, ale stejně jako všechna města i Columbus má svou temnou stránku. Pohled na mrtvolu jsem si už párkrát užila. Přesto mě do nebe volající brutalita, s jakou byl tenhle zločin proveden, naprosto šokuje. Ráda bych si myslela, že k násilným vraždám, jakou je tahle, v Painters Mill nedochází.

Ale přesto vím, že to není pravda.

Znovu si uvědomím, že jsme na místě činu. Vstanu a obkroužím svítilnou prostor kolem nás. Kromě našich stop žádné další nevidím. Přepadne mě nepříjemný pocit, jestli jsme náhodou nezničili možné důkazy.

„Zavolej Glockovi, ať sem hned přijede.“

„Ale on má dovo…“

Můj pohled ho umlčí.

Policejní oddělení v Painters Mill sestává ze mě, tří strážníků na plný úvazek, dvou dispečerek a jednoho pomocného strážníka. Rupert „Glock“ Maddox je bývalý mariňák a můj nejzkušenější chlap. Svou přezdívku si vysloužil díky své oblibě v pistoli stejnojmenné značky. Dovolená nedovolená, je tady potřeba.

„A vyřiď mu, ať s sebou vezme vytyčovací pásku.“ Přemýšlím, co dalšího budeme potřebovat. „A přivolej sem záchranku. Upozorni nemocnici v Millersburgu. Řekni jim, že jim do márnice dopravíme tělo. Jo a vyřiď Rupertovi, ať donese nějaké kafe. Hodně kafe.“ Stočím pohled k tělu na zemi. „Nějaký čas tady pobudeme.“

Doktor Ludwig Coblentz je kulatý muž s velkou hlavou, plešatějícím temenem a pupkem o velikosti menšího slona. Vystoupí ze svého ohromného cadillacu a já se mu vydám naproti ke krajnici.

„Slyšel jsem, že jeden z vašich strážníků narazil na mrtvolu,“ poznamená zamračeně.

„A ne na ledajakou mrtvolu,“ odvětím. „Oběť vraždy.“

Na sobě má khaki kalhoty a pod péřovkou červený károvaný vršek od pyžama. Sleduju, jak ze sedadla spolujezdce bere černý pytel. Drží ho jako krabičku s obědem. Otočí se na mě a podle jeho výrazu poznám, že je připravený pustit se do práce.

Vedu ho směrem k příkopu. K tělu to není daleko, ale už ve chvíli, kdy přelézáme ohradník, začíná funět námahou.

„Jak se proboha to tělo dostalo až sem?“ zamručí.

„Někdo ji sem odhodil nebo se sem dovlekla sama ještě před tím, než zemřela.“

Vrhne na mě zvědavý pohled, ale víc to nerozvádím. Nechci, aby si předem utvářel nějaké domněnky. V policejní praxi jsou první dojmy důležité.

Podlezeme policejní pásku, kterou Glock provlékl mezi stromy podobně jako to dělávají děti na Halloween s toaletním papírem. T.J. připnul k větvi nad tělem pracovní reflektor. Moc světla nehází, ale je to lepší než baterky a aspoň máme volné ruce. Kéž bychom tak měli generátor.

„Oblast je zabezpečená.“ Glock se objeví se dvěma kelímky kávy a jeden z nich mi strká do ruky. „Vypadáte, že by vám to bodlo.“

Převezmu od něj kelímek, zatáhnu za plastové očko a následně už usrkávám jeho obsah. „Bože, ta je dobrá.“

Vrhne pohled na tělo. „Myslíte, že ji sem někdo odhodil?“

„Vypadá to tak.“

Připojí se k nám T.J. a pohledem zalétne k mrtvé.

„Ježiši, náčelníku, to je děsný, jak je takhle na očích.“

Mně se to taky nijak zvlášť nelíbí. Z místa, kde stojíme, jí vidím na prsa a ochlupení v rozkroku. Žena ve mně se při tom pohledu otřepe. Ale nic s tím nenadělám. Nemůžeme jí pohnout ani ji ničím přikrýt, dokud tady neskončíme.

„Poznáváte ji?“ zeptám se.

Oba muži zavrtí hlavou.

Usrkávám kávu, ohledávám místo činu a snažím se v mysli poskládat, co se tady asi přihodilo.

„Glocku, máš pořád ten starý polaroid?“

„V kufru.“

„Udělej nějaké fotky těla a místa činu.“ Vzpomenu si na udusaný sníh a v duchu si vynadám, že jsme místo činu tak narušili. Otisk boty by nám mohl hodně pomoct. „Chci i nějaké snímky těch rýh ve sněhu.“ Mluvím na oba muže. „Rozdělte si místo činu na jednotlivá pole a projděte je. Začněte u těch stromů. Berte všechno, co najdete, i když to podle vás nebude důležité. A hlavně nezapomeňte všechno vyfotit ještě před tím, než se toho vůbec dotknete. Zkuste, jestli se vám podaří najít něčí stopy. Hlavně se dívejte po oblečení nebo peněžence.“

„Jdem na to, náčelníku.“ A hned nato zamíří T.J s Glockem mezi stromy.

Otočím se na doktora Coblentze stojícího vedle těla. „Napadá vás, kdo by to mohl být?“ zeptám se.

„Nepoznávám ji.“

Doktor si sundá palčáky a natáhne si na ruce latexové rukavice. Poklekne na zem, přičemž hekne námahou.

„Tušíte, jak dlouho je mrtvá?“

„V té zimě je to těžké odhadnout.“ Zvedne jí paži. Na zápěstí se jí rýsují červené šrámy. Okolní tkáň je pohmožděná a umazaná od krve. „Měla svázané ruce,“ poznamená.

Zadívám se na rozdrásanou kůži. Bojovala ze všech sil, aby se osvobodila.

„Drátem?“

„Hádám, že ano.“

Podle nalakovaných nehtů poznám, že nepatří mezi amiše. Všimnu si, že dva nehty na pravé ruce má ulomené až do masa. Bojovala. V duchu si připomenu, abych si obstarala výtěry zpod nehtů.

Koniec ukážky

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2