Jana Benková

VOLAVKA

Jana Benková

NAŠE VOJSKO

Praha 2020

Všetky mená postáv a firiem v tomto príbehu sú vymyslené a nemajú žiadnu súvislosť so skutočnosťou.

Copyright © 2020 by Jana Benková

Cover and layout © 2020 by Michal Dočkal

Slovak edition © 2020 by naše vojsko

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1852-8 (viazaná)

ISBN 978-80-206-1858-0 (brožovaná)

Túto knihu venujem mojej drahej priateľke Evičke Knies, Slovenke žijúcej v Kanade, k jej krásnym narodeninám.

Evička, Tvoja podpora i celej Tvojej fantastickej rodiny pre mňa veľa znamená, ďakujem !

Prológ

„ Odkiaľ máte peniaze ? “ Muž, prechádzajúci sa popred stolom, zastal a skúmavo si premeral sediaceho muža. Potom sa k nemu naklonil : „ Tak odkiaľ ? “

„ Zo šuplíka v nočnom stolíku,“ odvetil pokojne.

„ A odkiaľ sa tam vzali, kto ich tam položil ? “

„ Manželka.“ Jeho hlas znel pevne a sebavedomo.

Svetlo v miestnosti zablikalo. Búrka vonku zúrila už od poludnia. Podobne to vrelo aj v ňom. „ Takže manželka… A manželka ich má odkiaľ ? “

Sediaci nasadil prekvapený výraz. „ Predsa odo mňa.“

„ A vy ste ich kde zobrali ? Dozviem sa to konečne ? “ Muž sa tváril vážne, ale s vypočúvaným už strácal trpezlivosť. Pošúchal si čelo.

„ Zo šuplíka, už som vám to predsa povedal,“ vzdychol si priam otrávene ten druhý.

Ten netrpezlivý buchol päsťou po stole.

1. kapitola

Potriasla som čerstvo umytými mokrými vlasmi nad vaňou a zabalila si ich do veľkého uteráka. Nakrémovala som si tvár, a keď mi mäkká tkanina vysala z vlasov trochu vlhkosti, uterák som odmotala a prečesala si ich jemnou kefou. Zo zahmleného zrkadla som zotrela kvapky, ktoré tam zablúdili.

Vyšla som z kúpeľne a úzkou chodbičkou prešla do kuchyne odpiť si zo dva hlty broskyňového ľadového čaju. Drevené hodiny nad sporákom, pamiatka na moju tetu, sa zachveli a z okna vyletela kukučka na strune. Zakukala osemkrát. Zvečerievalo sa. Nazrela som do obývačky, kde som mala pustený televízor. Moja obľúbená talkshow sa zatiaľ nezačala, ešte mám chvíľu času. Osviežená som sa vrátila do najmenšej miestnosti v byte a horela od zvedavosti.

Pozerala som do zrkadla na výsledok svojho snaženia. Napätie a očakávanie sfarbili moje líca dočervena. Je to tu, moja pôvodne tmavohnedá hriva výrazne zbledla. Husté pramene, siahajúce po plecia, boli ešte mokré, no pomaly sa sušili a už jasne žiarili dozlatista. Zhlboka som sa nadýchla. Vyzeralo to dobre !

Hra sa začína. Nešlo o chlapa, ako sa vraví, keď žena zmení účes. Mala som iné dôvody. Hoci… Jeden muž v tom prsty predsa len tak trochu mal.

Vzala som do ruky fén a pustila sa do úpravy svojej koruny krásy. Zopár lokní som spevnila veľkými modrými natáčkami. Po chvíľke som musela skonštatovať, že to stálo za pokus aj námahu, účes dostával zaujímavý tvar. Rukami som prekryla obrázkové ružové tričko a predstavovala som si, ako budem vyzerať v strohých kostýmoch či blúzkach.

Ten starý lišiak Arnold mal pravdu, bola zo mňa nová žena ! Naozaj som potrebovala zmenu. Nielen preto, že si to želal on. Cítila som to tak aj ja, len som vyčkávala na ten správny životný impulz. A prišiel ! Nie, nie, neopantávala ma nuda ani moderná diagnóza profesionálneho vyhorenia, len som si chcela upratať v živote. Začínala som predsa novú etapu, čakali ma viaceré zmeny, tak prečo do nich nevykročiť s novým účesom ?

Najskôr som sa bránila, ale Arnold bol nekompromisný. „ Zmena farby vašich vlasov je nevyhnutná, ak si želáme úspešný výsledok chystanej spoločnej misie,“ povedal s rozhodnosťou v hlase.

Fén som vypla a zbavila sa aj natáčok. Vlasy som ešte raz prešla kefou a opäť som potriasla hlavou. Svieže zlatisté vlny sa mi hravo ovíjali okolo tváre. Doma im to dovoliť môžem. Keď vyjdem von, skrotím ich do prísneho drdolu. Vyzeralo to výborne.

Znova som sa zahľadela na ženu v zrkadle. Pôsobila spokojne.

Takto nejako sa zo mňa po prvý raz v živote stala blondína.

2. kapitola

Zhlboka som sa nadýchla a naklonila sa k recepčnej za vysokým pultom. Len čo začula meno Evy Valentovej, energicky siahla po telefóne a ohlásila jej, že má na prízemí návštevu.

Prišla po mňa osobne. Prechádzala som sa po rozľahlej hale jedného z najväčších úradov v meste a cez okná sledovala okolie. Vnímala som však aj dianie v miestnosti, aby mi nič neušlo. Bola som tu prvý raz a necítila som sa komfortne. Zo strojených úradníkov, hemžiacich sa okolo mňa s prísnymi výrazmi na tvárach, na mňa doliehala úzkosť. Alebo to bolo iba výsostne novým prostredím ?

Eva Valentová nechala na seba štvrťhodinu čakať. Vystúpila z výťahu a na okamih zastala, aby si ma premerala a odhadla. Nervózne som si prihladila novú sukňu. Pre istotu dvakrát, aby si to určite všimla. Možno bude potom ku mne milšia, lebo práve priateľsky sa veru netvárila.

Nebola som až taká neistá z neznámych ľudí, ale bola som akoby navlečená v cudzej koži. Všetko som dnes musela urobiť inak. Mejkap som nahodila iba jemný, nenápadný, a obľúbený červený rúž, na ktorý som bola zvyknutá, som musela odložiť. Aspoň tentoraz. Aj neformálne pestré šaty na ramienka či priesvitné topíky s rafinovanými volánmi, či hlbokými výstrihmi som v skrini presunula do úzadia. V puzdrovej čiernej sukni a krémovej blúzke s gombíkmi pri krku, v ktorej som čakala na Valentovú, som sa cítila zošnurovane. A k tomu aj ten nový strohý účes. Kamarátky by ma nespoznávali.

„ Žiadne obavy,“ usmiala sa na mňa vo výťahu, „ šéf je veľmi milý. Občas trochu prchký, ale v takejto pozícii je to pochopiteľné, rozumiete,“ pokyvovala hlavou.

Rozpačito som sa usmiala a pohľadom prechádzala po každej stene výťahu. Moja neistota zjavne priniesla želaný výsledok a pani predo mnou zmäkla.

Valentovú moje správanie skutočne posmelilo a čoraz sebavedomejšie ma po dlhej chodbe na poschodí viedla do svojej kancelárie.

Mala som sa stať členom tímu poradcov usmievavého ministra Richarda Malého. Poradkyňou bez ďalšej špecifikácie. Dobre vymyslené, prebleslo mi hlavou, keď som sa usadila oproti nej. Nik nevedel, čo mám robiť. Mojou priamou nadriadenou však nemal byť minister, ale predovšetkým Eva, ktorá poradcov viedla a koordinovala ich činnosť.

Valentová sa najskôr s extrémne vážnym výrazom skúmavo zahľadela do papierov. Predpokladala som, že v ruke drží môj životopis, ale tvárila sa, akoby išla riešiť minimálne termín nového leteckého útoku na Irán. Pokyn prijať ma totiž dostala odkiaľsi zhora, a tak mi predsa musela dať najavo, kto je tu pánom. A nepopierateľne bola aj zvedavá.

Prstami som si pričesala vlasy, čo sa mi uvoľnili zo spony. Na blonďavé vlny som si ešte stále iba zvykala.

„ Teším sa na spoluprácu s vami,“ zahlaholila som a pridala úsmev.

„ Nie ste mojou asistentkou, Gréta,“ chladne mi oznámila. „ Teda, ak si môžem dovoliť oslovovať vás krstným menom,“ dodala tak formálne, až sa mi skrúcali uši.

Nadvihla som obočie a usmiala sa na znak súhlasu.

„ Budete členkou interného poradného tímu ministra. Na odporúčanie… na odporúčanie…“ zachichotala sa. „ Ani to tu vlastne nemám. Kto vás odporúčal ? “ spýtala sa v zmysle „ kto vás sem dosadil “ ?

Zaváhala som a rozpaky som prekryla smiechom, až zagúľala očami. „ Dávnejšie som mala záujem o túto prácu, bolo voľné miesto, tak sa oň uchádzam.“

„ Voľné síce nie je, ale…“ nešetrila ma. „ Vytvoríme ho. Musíte sa najskôr zaučiť. V životopise uvádzate skúsenosti v súkromnom sektore. Štátna správa má iné zákonitosti, pravidlá a špecifiká oproti tej súkromnej, takže to všetko treba postupne zvládnuť. Dovtedy budete spadať v prvom rade podo mňa, až potom vás pustím k ministrovi,“ vysvetľovala a pridala niekoľko detailov, týkajúcich sa môjho budúceho pôsobenia.

Keď skončila, zasmiala som sa nahlas, ale vzápätí som sa zháčila.

Ona sa neusmievala vôbec, iba si ma prezerala ešte s väčším záujmom.

Mňa to však neodradilo, ani som sa nezahanbila. „ Fajn ! Nemyslite si, som pripravená ! Už som si… nakúpila aj nové šaty,“ hlesla som zneistene. Nereagovala, tak som pokračovala už o poznanie smelšie : „ V predchádzajúcej práci som skončila a včerajšok som si vyhradila na prípravu k vám. Prosím vás, viete, čo to je za námahu obehnúť tri nákupné centrá ? Prebrúsila som všetky dobré módne značky, až ma nohy boleli, chápete, tak sa k vám teším ! Aj tieto vecičky som vyberala starostlivo a dlho, aby som sa sem hodila. Počula som, ako to chodí na úradoch,“ sypala som zo seba. Prstami som si pošúchala lem tesnej sukne, dlhej presne po koleno.

Valentová mlčala.

„ Takže, predovšetkým nenápadne,“ pokračovala som v prezentácii svojich chatrných znalostí a predstáv o práci na ministerstve. „ Aj tento mejkap som ráno ledva zosmolila, chi-chi, ani spať som nemohla, tak tvrdo som premýšľala, ako sem vlastne prídem ! Viete, aby som nikoho neprovokovala, ale zasa trochu vyniknúť azda môžem…“ zasmiala som sa opäť. Na Valentovú však zjavne moja snaha odľahčiť ťažkotonážny pracovný rozhovor nezaberala. Zahľadela sa na mňa ohúrene a s pátravým pohľadom, ktorý jasne nesignalizoval nič iné ako suché konštatovanie : ďalšia trúba.

„ Sú vám jasné podrobnosti náplne práce ? “ opýtala sa, keď sa spamätala.

Schuti som sa zachichotala tenučkým hláskom ako filmová Pravá blondínka. „ Čože by mi neboli…“ vyhŕkla som.

„ Vytlačím vám to na papier ? “

„ Vytlačiť ? “ hodila som rukou. „ Netreba ! “

Žena sediaca oproti mne sa očividne mala problém skoncentrovať. „ Ehm… Prichádzate zo súkromnej oblasti, zďaleka vám nedokážeme zabezpečiť také finančné ohodnotenie, aké ste mali tam,“ vyštekla v nádeji, že ma od miesta ešte azda odradí.

Márna snaha. „ Nič mi neprekáža,“ poznamenala som rýchlo.

„ No pán minister sa pracovitým ľuďom snaží vyjsť v ústrety aspoň pravidelnými odmenami. Ak bude s vami spokojný,“ vystrčila bradu. „ Je to však náročný šéf,“ varovala ma.

„ To nie je problém ! “ zasmiala som sa v snahe dodať jej trochu nálady. „ Všetko je to pre mňa síce nové, ale naučím sa. Od vás ! “ vykríkla som rozradostene a nadelila jej ďalší široký úsmev.

Zmeravela a poklopkala perom po stole.

Vypleštila som oči. „ Teda, niežeby mi to tu bolo smiešne, to nie, určite tu nie je nič smiešne, ale tak sa teším, rozumiete… Tu, v tomto úrade… Lenže ja mám takú radosť, že až ! “ rozhodila som rukami, až som si drgla do kabelky, a len-len že som ju zachytila, aby nespadla na zem. Ospravedlňujúco som stisla pery.

„ Nuž, pracovali ste v inej sfére, tu je skutočne všetko inak,“ vysvetľovala a dúfala, že ma utíši.

No ja som sa nedala odradiť a s neutíchajúcim a neskrývaným nadšením som na ňu vyletela znova : „ Prosto, najradšej by som vás objala ! “ Alebo poštípala do líca, prišlo mi na um ešte dodať, ale jej výraz ma tak zmrazil, že som to nestihla vysloviť nahlas. Ten dobrý nápad som si však uložila do pamäte.

Neodpovedala mi. Iba ma nehybne hypnotizovala ľadovým pohľadom. Lenže ona ani nežmurkala ! Sedela a pozerala.

Mala som chuť doplniť, že je tento úrad môj splnený sen, ale to by mi u nej už asi neprešlo. Včas som v duchu zarazila tú ohromnú dávku adrenalínu. Stačí jej. Nemohla som to na prvý raz prehnať. Naložila som jej dosť. Osoba sediaca oproti mne sa ešte stále nepohla. Mala som ešte veľa otázok, ale akosi mi na ne chýbala odvaha.

Náhlivo som teda vstala, siahla po kabelke a chystala sa odísť. Valentová ma tak pozorne sledovala, že som zneistela aj reálne. Nemotorne som lodičkou zakopla o nohu stola a zakolísala sa. Nestačila som sa však ničoho zachytiť a už-už by som sa tam zložila na chrbát, nebyť blízko stojacej stoličky. Tá ma zachránila pred nedôstojným pádom na podlahu a Valentovej ušetrila nový šok z môjho ďalšieho prípadného výbuchu smiechu. Chvíľu som sa na sedadle pechorila a urovnávala si sukňu. Prezerala som si pančuchy, či sa mi neroztrhli. Upokojila som sa.

Vtom mi došlo, že som už vlastne bola na odchode !

Aj Valentová na to zjavne, hoci stále paralyzovane, čakala.

Zrýchlene som zažmurkala a ospravedlnila sa. „ Kde je tu… ten… východ, chi-chi ? “ vykoktala som a prudko vstala.

Potom som vykročila znova, už opatrnejšie, vylúdila som záverečný úsmev a zmizla jej z dohľadu. Až na chodbe za bezpečne zatvorenými dverami svojej novej šéfky som si konečne vydýchla.

Dúfala som, že som upútala jej pozornosť a zapôsobila na ňu presne tak, ako som si naplánovala.

Bola som jednou z tej skupiny súčasníkov, ktorí buď vyhoreli, alebo sa len tak, v rámci zachovania vlastného duševného zdravia, v tomto chaose pracovného trhu bez dodržiavania elementárnych pravidiel rozhodli pre radikálnu profesionálnu zmenu. A možno si k tomu pribalili aj nejaký nový osobný cieľ či bonus.

Presne tento prípad som ja !

Ešte dva dni predtým som bola marketingovou manažérkou vo veľkej nadnárodnej firme. Veľkolepé priestory, dve stovky zamestnancov, niekoľko filiálok a na zozname výhod asi dvadsiatka vraj extrémne príťažlivých benefitov pre zamestnanca : každý piatok ovocný deň a neformálny odev, tímové výlety či večierky trikrát do roka, alebo preplácanie návštev fitnescentra, ale aj vstupenky do divadla, čiže vymoženosti deklarované personalistami s veľkou slávou, ktorým sa väčšina pracovníkov, podobne ako aj všade inde, zväčša úspešne vyhýbala.

Po vyše desiatich rokoch sklonená nad počítačom, v otravnom a stresujúcom klimatizovanom, nevetranom a otvorenom priestore vedno s ďalšími tridsiatimi ľuďmi, často plnom pachu od fajčiarov, zohrievanej koložvárskej kapusty či výparov z alkoholu, bez priameho denného svetla, som si povedala dosť. Dosť stresu z nespočetného množstva každodenných prezentácií, vysedávania na kadejakých nekonečných poradách bez jasne určenej témy i množstva striktných termínov, a to všetko za mizernú tisícku na účte. Nič sa tam nemenilo, len sa stupňovali nároky a tlak robiť aspoň za troch ľudí. Takže stop.

Firma je to americká, so sídlom v samotnom New Yorku, a teda aj s vysokými požiadavkami. Američania sa veľmi radi tvárili, že si neuvedomujú časový posun a našu trpezlivosť či oddanosť skúšali nezriedkavými večernými telefonátmi domov a nútili nás aj v noci posielať im kadejaké podklady, ktoré potrebovali akútne presne v tej chvíli. Ak ste si dovolili vybehnúť náhodou do kina, film-nefilm, museli ste sa po ich telefonáte hnať domov, vrhnúť sa k notebooku a hľadať požadované dokumenty. Čistá psychiatria.

Nechcem takto žiť, zaumienila som si. Mám predsa iba jeden život a svoje túžby a ciele. Zvlášť ten jeden…

Takže som rozhodne potrebovala zmenu.

A peniaze.

Potrebujem veľa peňazí !

Ak mám takto drieť, chcem konečne zarábať podstatne viac.

Ak by vám napadlo, že štátna správa nie je na to práve ideálna oblasť a že tam mnohí skáču od radosti aj za takú tisícku, vyvediem vás z omylu.

Všetko sa dá, ak viete ako na to.

Špeciálny zámer si žiada špeciálny talent a špeciálny talent potrebuje aj špeciálne podmienky.

3. kapitola

Lade som o podrobnostiach pohovoru nepovedala. Vytrvalo by sa vypytovala a jej som klamať nedokázala. S potvrdeným prijatím na ministerstvo som sa jej však nadšene pochválila, len čo u mňa zazvonila podvečer pri návrate z práce.

Poznali sme sa odvtedy, čo som sa nasťahovala do tohto paneláka v bratislavskom Ružinove, len na skok od Štrkoveckého jazera. Obe sme tu mali prenajaté garsónky v rovnakom vchode, len každá na inom poschodí.

Toľko sme toho mali spoločného ! Lada má tridsaťdva rokov, teda o tri menej ako ja, a pracuje v najväčšej stavebnej firme ako murárka. Aj ona nedávno prešla zásadnou profesionálnou zmenou, ale prinútili ju k tomu iné dôvody ako mňa.

Predtým mala veľmi atraktívnu prácu, za ktorú by mnohé ženy aj zabíjali. Teda, podľa Lady to bol džob atraktívny a lákavý iba na prvý pohľad. Pôsobila ako redaktorka spoločenskej rubriky známeho časopisu. Každý večer plávala z jedného večierka na druhý, všade dobré jedlo, hudba, hviezdy, ruka hore, žiara reflektorov, krásne šaty a výborné kontakty. Poznala každého zo slovenskej smotánky a s mnohými z nich si tykala.

A potom prišiel zlom. Jedného dňa Lada tieto radovánky uťala. Neviem, či to u nej spôsobili jej prelomové tridsiate narodeniny. Oznámila mi to, keď sme nadránom dojedali sviatočnú tortu po večierku s kamarátkami, ktorý pre Ladu zorganizovali jej bratia ako prekvapenie.

„ Už mám toho dosť ! “ vyhlásila. „ Stále som iba v robote. Ako otrok. Či skôr hlupák ! Cez deň v redakcii, večer na nasprostastých eventoch. Bože, už to ani nenazývajú po slovensky ! Potrebujem vnímať, aký je deň, ročné obdobie, nie sa len prehrabávať v životoch iných. Nech si po večierkoch pobehujú mladí, mňa to už vážne unavuje a ani trochu nebaví.

Celebritka tam, celebritka sem, samé prázdne reči, prázdne hlavy, pohadzovanie umelo predĺženými vlasmi. Jedna behá s holou riťou, aby zaujala, ďalšia je pre istotu holá celá, aby ju fotili. Bezvýznamné osoby s bezvýznamnými problémami, úplná vata, teplý vzduch ! Vraj smotánka spoločnosti ! “ plieskala sa po čele.

Musela som súhlasiť. „ Čudujem sa, že novinárom nie je trápne o nich dokola písať. Smejem sa, keď niekde zahliadnem rodinné dvojice či trojice, čo obchádzajú každú jednu párty, v snahe konečne sa dobre najesť alebo strčiť hlavu do kamery,“ podporila som ju. „ Kto také veci môže sledovať, preboha ? “

„ Vidíš ! “ ukazovákom pichla do vzduchu. „ Dennodenne sa v takýchto rubrikách riešia iba sprostosti. Táto má nové topánky, tamtá tají frajera, ďalšia sa bráni, že nemá ostrihané vlasy, iba to tak vraj vyzeralo na fotke. Sledujú prvý krok herca po rozvode, potom jeho druhý krok, potom to už omrzí ich aj čitateľa. Jedna hlúposť za druhou. Na zasmiatie dobré, ale každý deň ? A načo ? A dokedy ? “

„ Svätá pravda,“ pritakávala som.

„ Že sa mi toto chcelo robiť tak dlho ! Potrebujem prácu, ktorá má zmysel,“ klopkala si po čele. „ Takže stačilo ! “

U nej to nebola túžba po vyššom zárobku, ani žiadny krátkodobý syndróm vyhorenia, Lada bola skutočne unavená a demotivovaná. A pevne rozhodnutá vyriešiť to. Mesiac po odchode z reklamky iba spala a jedla. „ Kedy budem mať na také veci viac času ako teraz ? “ vravela mi. Oddýchla si, vyčistila hlavu a zaplatila si v nejakej stavebnej firmičke kurz. Teraz zarezáva spolu s kamarátkou v partii stavbárov známej značky a toto svoje rozhodnutie nikdy neoľutovala. Prekonala posmech bývalých kolegov, aj hlúpe poznámky predtým veľmi priateľských členov miestnej smotánky. Zrušila si kontá na sociálnych sieťach, zmenila číslo mobilu a od svojho príbehu do tridsiatky sa úplne odstrihla. Keby som to nezažila na vlastné oči, neuverím. Jej sa totiž zmenil život úplne od základov.

S odstupom času to však bolo zrejme dobré rozhodnutie. Lada bola veselá, žiarila šťastím a prácu v takmer čisto mužskom kolektíve si užívala.

„ Ty si mala byť s takým krásnym menom skôr rozprávková princezná so zlatou hviezdou a nie murárka,“ povedala som jej a vložila si do úst kúsok tvrdého syra.

„ A prečo nie ? Dokázala by si stierkovať ? Alebo urobiť izolácie ? Či obklady ? “ vrátila mi provokáciu.

Stáli sme v kuchyni vedľa seba a skláňali sa ponad stôl plný nakrájaných surovín na miniatúrne pochúťky, s obľubou nazývané ako jednohubky. Kúsok chleba alebo krúžok rožka, syry, šunka, salámy, paprika, kúsky rajčín a zvyšok olív, čo som ešte našla v pohári v chladničke. Jedlo bolo takmer hotové.

„ Nechcela som ťa uraziť, že máš prácu o ničom,“ podotkla som. „ To si rozhodne nemyslím.“

„ Nie je to ľahká práca,“ súhlasila. „ Aj tu musíš veľa vedieť, nič nejde len tak, samo od seba.“

„ Ja viem, ale takto sa fyzicky namáhať… Ja by som po hodine odpadla. Fyzická práca nie je nič pre mňa.“

Lada práve otvárala fľašu vychladeného bieleho vína, keď kukučka ohlásila päť hodín popoludní. „ Mala by si si tie hodiny šupnúť inde, nad sporákom je to riziko. Tá neodbytná kukučka tak vyskakuje, že ti raz skočí do hrnca,“ sucho poznamenala.

Schytili sme taniere s hotovými chuťovkami a položili ich na stôl pred televízor. S plnými pohármi v rukách sme sa unavene vyvalili na široký gauč. Lada si s blaženým výrazom oprela hlavu o mäkký vankúš a prehltla prvý štedrý dúšok lahodného nápoja.

„ Uťahaná, čo ? “ odhadovala som.

„ Ako kôň ! “ priznala.

Mykla som plecom. „ Vidíš ! Tie tvoje murárčiny… Ani ťuk tomu nerozumiem. Čo si to vlastne vravela ? Stierkovanie ? Netuším, čo to je… Ale omietku poznám ! “ zvolala som a ona sa smiala. „ Nerehoc sa, načo by mi to aj bolo ? Zavolám si teba, experta, ak niekedy budem niečo z toho potrebovať,“ mudrovala som.

Prikyvovala a naliala si ďalší pohár. „ Je to náročné, večer ma bolí celé telo.“

„ A čo tak skúsiť masáže ? Tu oproti ich robí nejaká kočka.“

„ Že mi to skôr nenapadlo, ďakujem za tip. Potrebovala by som uľaviť chrbtu ako soľ,“ uvažovala nahlas. „ Ty si aspoň našla flek, čo ti naplní bankový účet ? “

„ Vyzerá to tak, že áno,“ prikývla som s vážnym výrazom.

„ V štátnej správe ? Nechce sa mi veriť…“ krútila hlavou. Vedela, že sa chystám na konkurz, ale detaily netušila.

Prehltla som štvorček pečiva so syrom. „ Spolieham sa na Arnieho.“

„ A nevodí ťa ten chlap náhodou za nos ? Zožrala si mu to aj s navijakom. Ministerstvo, pch ! Tam zarábajú päťstovku a ešte sú radi ! “ Ležala s natiahnutými nohami a lenivo si precvičovala chodidlá.

„ To sú pozície, ktoré vidíš na internete. Tam ľudia prechádzajú viacerými kolami cez kadejaké komisie pseudoodborníkov.“

„ Ty vari nemusíš ? “ začudovala sa.

„ Nemusím, hovorím ti, že Arnold všetko pochopil a vybaví to. Najvyšší čas ! V tej agentúre by som zostarla a rovno umrela od stresu. Už nevedia, čo by zamestnancom naložili na plecia. Bez nároku na súkromný život.“

„ Mám kamošky, ktoré zažili aj horšie. Celé mesiace bez výplat.“

„ A prečo tam ešte chodia ? Toto nechápem,“ našpúlila som pery. „ Nedostanem výplatu, nejdem do práce. Prídem, keď výplatu dostanem, nie ? “

„ Ty si toho zlého ešte veľa nezažila, dievča,“ ohradila sa. Tvárila sa tajuplne, ale nerozvíjala to. Prezerala si chuťovky a vybrala si ďalšiu.

„ Chcem žiť inak a zarábať viac,“ nedala som sa odradiť. „ Už ma nebaví to nekonečné rozpočítavanie výplaty, aby som vydržala do ďalšej. Načo sa trhať pre pár drobných alebo kvôli uponáhľaným neborákom, ktorí ma tam nedokázali udržať,“ naznačila som pri spomienke na bývalé zamestnanie. Už som necítila hnev ani napätie. Bola som v ňom desať rokov a hľa, ako rýchlo sa naň dá zabudnúť ! „ Takže vieš čo ? Bola som dnes na tom ministerstve.“

„ Horím od zvedavosti,“ spokojne prežúvajúc privrela oči.

Stručne som jej povedala o dohode s Valentovou.

Pokrčila nosom. „ To vyzerá na poriadnu sucharinu. Pch, úrad ! “

„ Hovorím, potrebujem zmenu. A vyšší plat. V reklamke mi ho zvýšili o stovku naposledy pred šiestimi rokmi ! “ pretrela som si čelo. „ Takže čokoľvek budem robiť, len toto nie. Už ma využili dosť.“

„ Pokladík, ale v štátnej správe nezarobíš nič,“ artikulovala s plnými ústami. „ Garantujem ti to, mám v tej oblasti známych. Zúfalstvo. Nemôžeš uniknúť z tabuľky almužny, ktorú tam majú ako základné pravidlo,“ chrlila. „ Zarámujú si ťa tam do jedného štvorčeka systému, ktorý veľkoryso nazývajú platmi štátnych zamestnancov, a v ňom ostaneš uväznená celé roky. Vlastne naveky. To už by ti plat skôr zvýšili v tej reklamke ! “ Oblizla si z pier šťavu z olivy.

„ Opakujem, spolieham sa na Arnolda,“ pripomenula som jej. „ Nie som na hlavu, aby som prešla z blata do kaluže ! Nebudem predsa tuctová úradníčka v kancelárii, ktorá raz za mesiac maximálne čosi založí do spisu ...

Koniec ukážky

Table of Contents

Prológ

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola