Přeložil:

JIŘÍ CHODIL

Fiona Valpy: Kam včely chodí spát

Vydání první

Copyright © 2018 by Fiona Valpy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2396. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Beekeeper’s Promise vydaného

nakladatelstvím Lake Union Publishing, Seattle v roce 2018

Český překlad © 2020 Jiří Chodil

Odpovědná redaktorka Dana Chodilová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1481-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1482-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Fiona Valpy

Kam včely chodí spát

Mé přítelkyni Michèle – s láskou.

Běžte do polí a do zahrad a poznávejte, že je radostí pro včelu sbírat z květů sladký med. Stejně tak je ale radostí pro květ dávat svou sladkost včele. Pro včelu je totiž květina zdrojem života. A pro květ je včela poslem lásky.

KAHLIL GIBRAN:

VĚŠTEC

Včela provádí „krouživý tanec“, čímž svým družkám v úlu sděluje, jakým směrem a jak daleko se nachází nový zdroj potravy. Opisuje ve vzduchu osmičky, létá v půlkruzích po směru hodinových ručiček, potom letí přímým směrem… a nakonec opisuje půlkruhy proti směru hodinových ručiček. V zimě včely přestanou shánět potravu, místo toho se naměstnají do velkého chumlu, v jehož středu je královna. Aniž by pohnuly křídly, rychle napínají a zase uvolňují svaly, jež normálně používají k létání, rychle jimi „chvějí“, čímž vytvářejí teplo.

RICHARD JONES A SHARON SWEENEYOVÁ-LYNCHOVÁ:

VČELAŘOVA BIBLE

ČÁST PRVNÍ

Eliane, 2017

Věděla, že to bude její poslední léto. Ani teplé pozdně jarní sluníčko, jehož paprsky ji něžně hladily, nedokázalo už odehnat tu tíživou únavu, která se jí v těchto dnech poznenáhlu vkrádala do kostí. Bylo to už tolik let! Téměř sto. Pohlédla na kopec, směrem k malému hřbitovu za vinicemi, kde odpočívali její milovaní. Čekali. Čekali, až se k nim připojí a ulehne vedle nich.

Včela-dělnice, jedna z prvních, jež se tohoto jasného rána vypravily z úlu, vykroužila ve vzduchu strmou spirálu, aby se zorientovala, kde se skrývá nektar, jejž vycítila v zahradě plné květin. „I tobě dobré ráno.“ Usmála se. „Nedělej si s tím těžkou hlavu, děvče. Ještě neodcházím. Vím, že je ještě třeba něco udělat. “

Na zem vedle nabílených úlů položila košík plný rámečků a spustila si závoj ze širokého klobouku přes hlavu a ramena. Otevřela první úl, opatrně zvedla jeho zešikmenou střechu a ohnula se, aby lépe viděla na trubce, kypící a bzučící masu těl tisknoucích se okolo královny. Zásoby medu jim na zimu stačily a kolonie se už začala rozrůstat.

Umístila nové rámečky do úlu a upevnila je nad hromadou včel. „Tady máte – ať máte kam se nastěhovat,“ řekla jim. „A kam dát letošní med.“

Metodicky postupovala od jednoho úlu ke druhému. Když skončila, zastavila se a narovnala si záda, rozbolavělá od toho, jak musela zvedat víka úlů a vkládat do nich rámečky. Pohlédla do filigránského síťoví listí akátů, vrhajícího tančící šmouhy stínů na úly. Každý den teď na stromech přibývalo bílých květů, jejich záplava obalila větve stříbrem, z něhož včely pily ten nejsladší nektar, jaký jenom mohl být. A sklenice s akátovým medem byly pak jako lahve plné léta – sladké a zlaté. Šampaňské mezi medy.

Usmála se pro sebe. Ano, byla těch let celá dlouhá řada.

Ale jenom v jednom z nich dostala dar…

Abi, 2017

Ztratila jsem se. Úplně! Ztratila jsem se ve Francii, přesně jak se to zpívá v té přiblblé písničce, kterou, jak jsem se tak plahočila po cestě, ne a ne dostat z hlavy. Na chvíli jsem se zastavila, abych si otřela obličej okrajem trika, to bylo ale od potu také tak mokré, že by se dalo ždímat. Cesta vedla podél hřebenu prudce spadajícího dolů a musela jsem si přiznat, že když už se člověk musí někde ztratit, není tohle místo vůbec špatné. Krajina přede mnou připomínala přikrývku sešitou z malých kousků zelených a zlatých hadříků políček, sem tam proložených temným sametem zalesněných remízků. A vše to protkávala hedvábná stužka řeky, kroutící se po dně údolí táhnoucího se pode mnou.

Klid, mír a k tomu pálící francouzské slunce. Vlastně to bylo přesně to, co jsem si představovala, když jsme se s Pru zapisovaly na odpočinkový kurz jógy. „Koukni se, Abi, právě tohle potřebuješ.“ Zamávala na mě lesklým letáčkem, když jsme si po pravidelné čtvrteční večerní lekci rolovaly cvičební podložky a obouvaly se. „Jarní víkend plný jógy, meditace a zaměření se do vlastního nitra, a to všechno v srdci francouzského venkova,“ deklamovala.

Nepovažovala jsem za nutné ji upozorňovat na to, že za posledních pár roků jsem byla schopná maximálně tak jednou za čas vylézt z bytu, a když jsem o tom tak uvažovala, vrcholem mých fyzických aktivit bylo, že jsem v několika uplynulých měsících zvládla dojít na jógu a zase se vrátit zpátky. Nepočítala jsem samozřejmě návštěvy v nemocnici, kde se mě fyzioterapeuti a psychologové pokoušeli sestavit z těch kousků, na něž jsem byla rozbitá, zase nějak dohromady.

Takový pobyt někde na klidném místě – to bylo ale něco, co mě dost lákalo. Francii jsem navíc vždycky milovala. No dobře, byla to spíše duchovní než jakákoliv jiná láska. Nikdy jsem totiž nedala dohromady tolik volného času na to, abych se tam vypravila – tam, nebo kamkoliv jinam do ciziny, když už se na to ptáte. Ale ve škole byla francouzština můj nejoblíbenější předmět. Na tom světě, v němž maman, papa a Marie-Claude, mí staří dobří známí ze stránek učebnice, žijí své klidné a uspořádané životy, bylo něco bezpečného. A taky mi bylo jasné, že pokud opravdu chci začít zase normálně žít a existovat, musím vynaložit více úsilí. Musím opustit svou ulitu. A jestli se na cesty vydám s Pru, uvažovala jsem, bude to pro mě mnohem jednodušší. Byla to vždycky fajn parťačka a dokázala věci zorganizovat, takže všechno fungovalo jako dobře namazaný hodinový stroj. Daly jsme se dohromady nad šálky se skořicovým chaiem, na nějž jsme spolu začaly chodit vždycky po lekcích jógy. Pru se k naší skupině připojila, aby překonala trauma, které jí způsobil její rozvod. Byla s ní legrace, ale neměla ve zvyku neustále mluvit a mluvit a mluvit, což by mi lezlo na nervy, takže jsem usoudila, že by byla dobrá společnice na cesty, a souhlasila jsem. Ještě týž večer nás obě na ten kurz přihlásila a rezervovala nám letenky, čímž mi efektivně zničila ústupovou cestu – po níž jsem zoufale zatoužila v okamžiku, kdy mně zavolala s tím, že všechno platí a funguje.

Tak to končí, když se někdo rozhodne být spontánní, uvažovala jsem teď a pomalu se vlekla dál po rozpáleném asfaltu silnice. Z toho nikdy nic dobrého nevzejde. Neměla jsem tušení, kde jsem, prostě jsem odešla z jogínského centra a plahočila se mezi vinicemi – pokud to chcete vědět, jedna vinice vypadá úplně stejně jako druhá. Ano, kdesi hluboko v sobě jsem si musela připustit, že je krásné, jak se zlaté sluneční paprsky proplétají mezi čerstvě zelenými lístky obrůstajícími drsné a mrtvě vypadající dřevo kmínků.

Odmítala jsem se ale potěšením z krásy okolo sebe odpoutat od základního pocitu, který jsem měla – a to byl vztek. Nesměla jsem se ho vzdát. Chtěla a potřebovala jsem mít zlost na Pru – za to, že mě takhle opustila. Bylo důležité, abych se s tím pocitem ještě nějakou chvíli mazlila, nechala ho v sobě doutnat a kypět. Můj psychoterapeut by měl ze mě radost. Pořád do omrzení opakoval, že vztek je součástí procesu uzdravování. Aspoň jsem totiž něco cítila. A ať si je to dobré, nebo špatné, vždycky je to lepší než necítit nic.

Ale zpátky k ideálům vnitřního klidu a osvícení, jak o nich psali v brožuře, kterou nám na kurzu rozdávali, a slibovali, že jich díky nim dosáhneme. Postoupila jsem ve svých úvahách dál. Ve skutečnosti jsem věděla, že Pru nemůžu vinit z ničeho. Většina lidí by po takové příležitosti – a mohla by být jenom z poloviny tak skvělá – skočila taky, a ani chvíli by se nerozmýšlela. Představa vany plné teplé vody a pohodlné postele – navíc s bonusem pružného a mužného Holanďana uvnitř (té vany a postele) – byla příliš lákavá. Jenom jsem žárlila.

I tak jsem ale měla právo mít na ni vztek!

Potkala se s ním hned druhý den, zrovna když po obědě stála ve frontě na záchod. Ne, nemarnila čas, ta naše Prudence – na to, že by měla být aspoň podle jména pruderní a rozvážná. Hned mi oznámila, že cítí, že je s ním spojená trvalým poutem. „Jsme spřízněné duše,“ vysvětlila mi, když mě konečně našla a kecla si vedle mě na židli.

„A to jsi pochopila z toho, že když zblajznete talíř dušené kořeněné čočky, musíte oba na hajzlík? To moc oduševněle nepůsobí,“ odsekla jsem jí a bylo mi fuk, jak to vyzní.

Ona mě ale stejně ignorovala a dál si mlela svou: „Už si zaplatil pobyt tady vedle v jednom penzionu. To je přece boží! Má tam vířivku a plnou penzi.“

Vzdychla jsem. „Já ti to přeložím. Má plesnivou vybetonovanou sprchu někde v koutě pokoje a padají mu do ní kusy špinavý omítky.“

Do jogínského centra jsme dorazily o tři dny dříve. Když jsme se tam konečně dohrabaly, byl už večer, většina lidí se už zabydlela, obsadila si nejlepší místa, kde postavit stany, a zdálo se, že všichni kromě nás ví, kde co je a jak se kam dostat. Nějaký podržtaška v batikovaném triku nám ukázal plácek, kde jsme si měly postavit vlastní stan. Podle něho to bylo to nejposlednější možné místečko, a kdybych o něm měla říct něco pěkného – tedy o tom místě, ne o tom chlapíkovi – pak to, že odtamtud bylo blízko na záchody. Chvíli to trvalo, nakonec se nám ale stan povedlo postavit, přestože jsme původně neměly tušení, co se dělá s těmi tyčkami. Tedy, zatloukání kolíků… povím vám, že když je chcete dostat do země tvrdé jako beton, hodilo by se onačejší nářadí než gumová palička. Nakonec se ale dobrá věc podařila. Za tři ze čtyř kolíků bych dala ruku do ohně, za ten čtvrtý taky, i když ne tu vlastní, držely i obě hlavní šňůry, takže se zdálo, že to spadnout nemusí. Stejně nefoukal vítr. Počasí bylo skvělé – přinejmenším v tomhle brožura nelhala. V noci bylo docela chladno, ráno ale začalo půdu sluníčko rychle prohřívat a okolo poledního se udělalo pořádné horko.

Najednou jsem skoro vyskočila z kůže. Vedle mě cosi zašustilo a pak jsem uviděla žlutohnědého hada s černou klikatou čarou, jak se plazí ode mě. Had ukrytý v trávě. Dejte si na ně pozor, to jsou ti nejnebezpečnější. Zhluboka jsem se nadechla a zase vydechla, jak mě to učil terapeut. Že prý to pomáhá, když se mně v hlavě rozeznějí sirény na poplach.

Poper se s tím, vybídla jsem se v duchu. Zkus to dostat pod kontrolu, to je základ. Nedovol vzpomínkám, aby tě přemohly. Dej tomu čas. Tyhle věci mi říkali pořád.

Dosáhla jsem vrcholu stoupání a cesta přede mnou se srovnala. Aspoň tedy na chvíli, než se zase rozhodla zamířit nahoru. Zastavila jsem se, abych popadla dech, a zatlačila si pěstí do boku, kde mě tlačila jizva. Znovu jsem vyrazila, tentokrát ale mnohem volnějším tempem. Pohlédla jsem na hodinky. Už bylo po šesté. Takže bylo i po večeři ve společné jídelně v centru, porce rýže a dušené zeleniny byly rozdány a zkonzumovány, na řadu přišel i zákusek v podobě kousku ovoce. Všichni jsme nadšeně procházeli detoxem… Tedy, na to, jak zdravě jsme jedli, tam bylo pozoruhodně mnoho podrážděných lidí s bolestmi hlavy, trpících nadýmáním a páchnoucím dechem. Tolik tedy k té toxicitě! Rozhodně za to ale nemohl pobyt tady, to ani náhodou. No a pokud jde o Pru a jejího Holanďana – ti už se nejspíš na tajňačku přestěhovali do toho jeho luxusního apartmá. Představovala jsem si, jak se teď rozvalují v posteli, popíjejí šampaňské a přikusují k tomu čokoládu.

Šlapala jsem dál a uvažovala o tom, že bych teď za slaninový sendvič klidně i zabila. To tedy nebyla zrovna myšlenka, která by se tak úplně hodila do prostředí jogínského centra, i když na to nejspíš všichni mysleli přinejmenším polovinu té doby, kdy seděli na zemi v meditační pozici a snažili se vyprázdnit svou mysl. Možná jsem takový neznaboh ale jenom já.

Nějak to na mě začalo všechno padat hned ten večer, kdy jsme dorazily. Sotva se nám konečně podařilo postavit stan, byl čas na večeři, a tak jsme se nechaly přílivovou vlnou vyhladovělých rekreačních jogínů odnést do fronty k jídelním stolům. Navzájem jsme se všichni měřili podezíravými pohledy a snažili se navenek vypadat jogínsky a vyrovnaně. Pru se navlékla do jakési podivné kaftanovité věci, která se na hony lišila od toho, co nosila normálně. Po zápase se stanem jsem se cítila špinavá a bylo mi horko. Přesto jsem se ještě pořád nerozhodla svléci svou obvyklou uniformu – tričko a džínsy –, protože jsem oceňovala, že díky ní nejsou vidět nejhorší jizvy, kterými jsem měla poseté ruce a nohy. Cítila jsem ale, jak se mi do odhalených kotníků nad pásky sandálů začínají zakusovat první komáři.

Vrátily jsme se do stanu a  Pru přepadl záchvat smíchu. A to jsem se jenom zeptala, jestli si myslí, že můžeme ty svině zabíjet, nebo jestli tím nějak negativně ovlivníme vlastní karmu. Stejně to byla řečnická otázka, protože jsem už měla v ruce sprej proti hmyzu a vraždila je ve velkém. Pro dobrý spánek cokoliv. Ukázalo se ale, že šance na to, že se dobře vyspím, jsou velmi malé, spíše žádné. Rozhodně tomu nepomáhal vlhký studený vzduch, táhnoucí do stanu, svědící komáří štípance a celou noc se ozývající bouchání dveří záchodu hned vedle našeho stanu. Nad ránem se mně konečně podařilo usnout, ale moc jsem si neodpočinula, protože hned nato začal vedle na statku kokrhat kohout.

Zrovna jsem procházela kolem jakéhosi stavení u cesty, když se ke mně zničehonic rozběhl pes a hystericky štěkal. Znovu jsem málem vyskočila z kůže, nervy se mi rozehrály jako struny a výstražné sirény v hlavě se rozječely naplno. Naštěstí stál mezi mnou a tou štěkající obludou plot. Nic to neměnilo na tom, že jsem se zjevně ocitla na životu nebezpečném místě. Nejdříve jedovatí hadi, potom vzteklí psi.

A aby toho nebylo málo, hned vzápětí jsem si v sandálu strhla puchýř, který se mi udělal na patě. Musela jsem se zastavit a sklonit se, abych si uvolnila pásek boty. Všimla jsem si, jak se mi po setkání tváří tvář s tím hafanem pořád ještě chvějí prsty. Kůži jsem měla rozedřenou až do masa. Bylo mi jasné, že vracet se teď zpátky do jogínského centra bude opravdu zábava. A to jsem pořád neměla ani ponětí o tom, kde jsem, nebo jak daleko to asi zrovna mám. Na návrší u cesty stál vysoký kříž z tepaného železa, tak jsem k němu dokulhala a usadila se do trávy (nejdříve jsem všechno samozřejmě pečlivě zkontrolovala, protože jedno setkání s hadem mi stačilo). Vedle kříže stál ukazatel s nápisem SAINTE-FOY-LA-GRANDE 6 KILOMÈTRES. Hned vedle něj jsem si všimla sloupku s modře natřenou horní částí a s emblémem žluté mušle – vzpomněla jsem si, že je to označení poutnické cesty, o které mi Pru četla hned první den při snídani z průvodce.

Vybavila jsem si něco z toho, o čem se ráno mluvilo ve společenské místnosti, kde jsme měli meditace. Bylo to něco o karmě. O tom, že co uděláš, to se ti vrátí. Jediný způsob, jak jsem si to mohla s Pru vyřídit, bylo to, že jsem se na ni upřeně dívala a říkala si, jak vysoko nad ní morálně čním. Jak to souviselo s karmou, tím si nejsem jistá. Pru se svým Holanďanem seděla na podložkách pár řad přede mnou. Sice mě zvala, abych si šla sednout k nim, zakroutila jsem ale hlavou, jako že ne, nechci. Děkuju pěkně, ale ne. Nestojím o to, abys mě litovala, a už vůbec vám nebudu dělat křena. Usadila jsem se na malé fialové podložce se zkříženýma nohama, na což mé zchromlé koleno zareagovalo hlasitým protestem a hned nato se mi do nohy zabodly tisíce jehliček. Od té nehody už uplynuly dva roky a člověk by řekl, že po všech těch fyzioterapiích a jogínských mučeních to musí být dávno v pořádku. Zavřela jsem oči, abych se nemusela dívat na Pru, která se co pět minut otočila a zářivě se na mě zaculila. Asi se se mnou chtěla udobřit, já se už ale rozhodla, že se tak snadno zviklat nenechám.

Jak dlouho tak ti lidé můžou vydržet sedět nehybně, uvažovala jsem a začala se různě ošívat. A stejně tak se daly do pohybu i mé myšlenky. A to jsem si měla vyprázdnit mysl… Navíc když myšlení bylo to poslední, o co bych stála.

Začalo mně docházet, že asi nebudu ten správný meditační typ. Odpoledne byla na řadě další meditace, tentokrát ale v chůzi. Nechat se NAPLNIT MYŠLENKOU. No pořád lepší než mít hlavu plnou mých obvyklých myšlenek. Pole okolo jogínského centra se zaplnila podivnými postavami, courajícími sem a tam jako zombíci, nepřítomně s doširoka otevřenýma očima se dívajícími před sebe, aby „zachytily tu jedinečnost okamžiku“, jak dostaly za úkol. Prvních pár minut se mi to zdálo být docela fajn, pak jsem ale uviděla Pru a pana Holanďáka, jak se k sobě lepí, a vzala jsem dráhu úzkou cestou mezi stromy. Najednou jsem už prostě nedokázala mezi těmi pomalu se sem a tam vlekoucími mátohami zůstat ani o vteřinu déle.

Když jsem tak utíkala před spolumeditujícími hlouběji do lesa, cítila jsem, jak ze mě více a více všechno padá. Bylo tu chladněji a cítila jsem se bezpečněji, méně vystavená. Už to bylo dost dávno, co jsem naposledy zažila panickou ataku (zabraly léky), předtím jsem k tomu ale měla hodně blízko. Začalo se mi stahovat hrdlo, tížilo mě na prsou a bušilo mi ve spáncích. Takhle samotné se mně okamžitě ulevilo. Nebyla jsem zvyklá mít kolem sebe neustále tolik lidí.

Uvažovala jsem nad tím, kolik mil jsem už mohla urazit. Ukazatel mi v tom pomoci nemohl, protože jsem si stejně neuvědomovala, kolikrát jsem zatočila doleva či doprava. Byla jsem mokrá potem a na patě jsem měla další velký puchýř. Znovu jsem si nohu prohlédla a zjistila, že se mi nad otlačeným místem kůže nalila jako balon plný průzračné tekutiny. Abych se přestala soustředit na tuhle bolest, začala jsem si zuřivě škrábat komáří kousanec na kotníku těsně pod okrajem cvičebních legín, až jsem si ho rozdrápala do krve. Potom jsem se víceméně ...

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Motto

ČÁST PRVNÍ

Eliane, 2017

Abi, 2017