Július Paňko

Album

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Autor: Július Paňko

Preklad: Mária Paňková – Hankovská

Redigovala: Katarína Hvizdová

Copyright © Július Paňko

ISBN: 978-80-971787-0-3

Mesiac máj. Preto tráva rastie skoro rýchlosťou spomaleného filmu priamo pred očami.

Fakt, že len pred niekoľkými dňami som pokosil dvor pokrytý letným kobercom rôznorodej zmesi trávy, len čo som skončil v záhrade znovu, musím chytiť elektrickú kosačku, lebo sedmokrásky a púpavy až žiaria radosťou a poskakujú, že sa za bieleho dňa pred celým svetom môžu týčiť nad pokosenou trávou.

Koľkokrát básnici ospievali mimoriadnu krásu pre naše oči takých obyčajných sedmokrások a púpav – a ľudstvo to prijalo. Ale tu na dvore, tie nápadné bledo-žlté krásavice na zelenom podklade trávnatého koberca akosi vôbec nepristanú. Vnímam ich krásu, ale podľa terajšieho trendu nepatria na pestovaný trávnik. A keby som bol dôslednejší a nebol lenivý, na trávniku by neostal ani korienok sedmokrásky ani púpavy. Pravdu povediac som leňoch nad leňochov, ale musím ich kosiť. Keď si prezerám súčasnú trendovú príručku o ošetrovaní trávnikov, tak vidím, že moja starostlivosť je veľmi, veľmi povrchná. Bolo by treba posiať parkovú trávu, postriekať proti burine, kolenačky plieť a nejakým dômyselným vykoreňovačom zlikvidovať všetky korene púpav. Možno aj na ten prácne vypestovaný orgován bez vône, zasadený pri studni, by bolo treba kúpiť orgovánovú sprejovú vôňu. Ja na to kašlem.

Keď kosačkou stínam hlavičky kvetov, kdesi hlboko vo svojom vnútri si uvedomujem, že ich prvotné korienky, ako aj korienky trávy, ktorá sa toho leta tak bujne rozrastá, pamätajú dobu, keď tento gazdovský dvor začal upadať.

Keď som po prvýkrát prehovoril syna, aby sa pustil do kosenia a len tak, aby som ho povzbudil, som sa ho spýtal: – Vieš, že kedysi bolo pre hospodára najväčším prekliatím, keď mu niekto z neprajníkov „poprial“, aby mu zarástol dvor? Rozumieš prečo?

– Nerozumiem.

– To je tak. Keď gazdovi zarastal dvor trávou, znamenalo to, že jeho hospodárstvo išlo dolu vodou. Keď bolo s gazdovstvom všetko v poriadku, tak na dvore nebolo miesta pre trávu. Pracovité ruky, kravy a kone nedali tráve šancu.

– Hm, naozaj je to tak, – prisvedčil syn. Zapol kosačku a opýtal sa ma. – A ty čo na to, že aj tvoj dvor štedro živí trávu? - Nečakajúc na odpoveď začal nadšene kosiť.

... Počas monotónneho hučania kosačky katujúcej sedmokrásky, sa mi vybavuje obraz starej Grófky, sediacej na schodoch: na hlave čierna šatka posunutá nad oči, cloniaca slnku; hreší a odháňa nenásytné sliepky k zadnej stene strýkovho domu (strýko Dmytro – Grófkin syn). Tam sliepky spásali divý harmanček, ktorý sa tam nebadane vkradol, keď nevesta Uľa (moja mama) predala kravy.

– Už si dogazdovala, mudrlantka! – zalamentovala pre seba, keď zbadala žltý koberec harmančeka, ktorý sa čím ďalej tým viac zväčšoval.

Grófka – to je moja nevlastná starká z otcovej strany. V živote nevidela žiadneho grófa ani grófku.

Prezývka Grófka jej prischla po dlho očakávanom manželovi Osifovi Lysičkovi, ktorého neraz preklínala, lebo sa prepadol kdesi v ďalekej Amerike. Len čo sa oženil, kedysi okolo roku 1903, vraj sa v krčme naparoval, že si postavil taký plot ako nejaký gróf. Plot z lieskových palíc dávno zhnil, ale prezývka sa v rode zakorenila ako vŕbový kôl v plote.

Starká Grófka sa tešila, že na lúkach je taká vysoká tráva poprerastaná kvetmi, lebo zároveň ju videla ako seno na pôjde.

Keď stínam tie ružovo-žlté krásavice, často si spomeniem na fotografiu babky visiacej na stene predkov v obývačke. Už trochu zožltnutú medzivojnovú fotografiu som dostal od americkej Márie z Yonkers. Pripúšťam, že starkú, mohol to byť putovný fotograf, postavil do vysokej trávy v záhrade s pozadím úboče Pašík. Stála tesne pred jabloňou, ktorá akoby vyrastala priamo z jej hlavy. Pozadie tiež tvoril starý, nachýlený a deravý lieskový plot – možno pozostatky „grófskeho“ plota, ale mohol to byť s ním geneticky spríbuznený jeho nástupca. Babkina prízemná postava vo vysokej tráve pôsobila, akoby vrástla do zeme. Jej ploché, krivé nohy zakrývala zástera, prizdobená neurčenou obšívkou. Tmavá sukňa s drobnými kvietočkami bola pokračovaním lúky, zaliatej bielymi margarétkami. Hlavu jej pokrývala tmavá šatka. Určite už vtedy mala šatkou zakrytú mäkkú ružovú hrču, ktorú starká nazývala mŕtvou kostkou a tá jej trčala z prostovlasého účesu.

Babkin výraz tváre naznačuje, že s fotografovaním pravdepodobne súhlasila potom, keď jej fotograf ukázal svoje predošlé výtvory. Dôkazom jej súhlasu na takúto pózu je kytička margarétok v pravej ruke a biela vreckovka v ľavej, ktoré akoby s vojenskou disciplinovanosťou tlačila na trochu vypuklé brucho. S fotografovaním súhlasila, pretože fotografia bola určená pre sestru Nasťu žijúcu v Amerike. V kútiku duše dúfala, že v Amerike sa možno fotografia dostane do Osifových rúk. Možnože sa navráti jeho duša pobláznená Amerikou, stisne mu jeho zatvrdnuté srdce, keď pozrie na krásu prírody. Zatajil sa. Spálil za sebou mosty. V poslednom liste Nasťa pripúšťa, že si možno zmenil priezvisko. Akoby sa prepadol pod čiernu zem. Čo môže prinútiť človeka, aby zabudol na svoju rodinu, svoj rodný dom, vymazať z pamäti svoje detstvo, mladosť, lásku? Ako sa môže vykašlať na brata a predovšetkým na svoje deti, na hroby svojich rodičov? Určite už vtedy túžil po bohatstve, po ľahkom živote, keď staval „grófsky“ plot.

Na fotografii najviac bije do očí biely zväzok margarétok. Len čo poslúžil ako dekorácia, potom ho babka určite hodila kravám do válova. Krásu kvetov oddelenú od lúky nechápala. V jej vedomí a podvedomí kvety boli súčasťou prírody takisto ako smrad alebo lepšie povedané vôňa hnoja, ktorá sa prirodzene mieša s vôňou lúk, lesa, zvierat a človeka. No dúfala, že duša človeka kedysi jej srdcu blízka, tam v amerických príbytkoch, pensylvánskych barakoch si uvedomí odjakživa lúčnu, doma nepochopenú krásu. Pragmatická babka vedela – na svoju ošumelú krásu sa spoliehať nemôže.

* * *

November 1950, podľa juliánskeho kalendára je sviatok svätého Michala. Prvý sneh ukážkovo vybielil celý kraj podľa odvekej pranostiky – Michal prichádza na bielom koni. Stará Anna Lysičková s nevestou Uľou ukončili prácu na gazdovstve. Uľa nakŕmila kravy Krasuľu a Tarčuľu. Stará Grófka dobre nasýtila sliepky a nahnala ich do maštale na bydlo za dvere. Na prvý pohľad sa zdá, že v tej starej chalupe, do ktorej sa presťahovali, vlastne si ju prenajali pred rokom a pol, vládne sviatočná nálada. Starká sedí pri liatinovom kuchynskom sporáku, prvá zachytáva vyžarujúce teplo a preberá ruženec. Nevesta Uľa – moja mama – si sadla za stôl tvárou k oknu, aby zachytila čo najviac svetla zo sadajúceho súmraku, lebo sa snaží napísať list sestre do Ameriky. Keby sa pozorovateľ pozrel dôkladnejšie, tak by zbadal, že atramentová ceruza nad listovým papierom v jej pravej ruke sa trasie. Odsúva od seba papier, aby ho nezmáčali slzy. Stará mechanicky preberá pacerky, oduté pery prezrádzajú zlosť, rozhorčenie, poníženie. Mrmle si modlitbu a jej myšlienky sú na hony vzdialené jedna od druhej. Splnilo sa to, čoho sa najviac obávala – trápi ju nespavosť. Príčinou som bol ja. Toho dňa ani jedna z nich ešte nevedela, že to budem ja. Babka sa nedávno dozvedela, že nevesta je tehotná. Rastúce brucho Uľa nemohla schovať. Na sviatok Jána ešte nebolo nič vidieť a predsa pri svätojánskom ohni vyspevovali: „...a na Jána, na Jakuba, Uľa Lysičková hrubá, keď je hrubá, nech mudruje, nech Komára neľubuje,...“

– Bože, bože môj milý, radšej som sa mohla svojej smrti dočkať, ako prežívať takú hanbu. Môj synáčik hnije v čiernej zemi, a jeho prisahaná sa kurví. Len suka môže také niečo spraviť!

– Mamo, pre živého Boha, veď viete, že to tak nie je, že nikde a nikdy som sa s nikým neschádzala. Už prešlo deväť rokov, čo Andrej navždy odišiel, ...až doteraz sa ma žiaden chlap ani rukou nedotkol. Sama dobre viete, ako je nám ťažko. Musím myslieť na deti. Petrík má pätnásť, sám si s gazdovstvom neporadí a Zuzka je ešte dieťa.

– Nechcem sa dožiť toho, aby sa na gazdovstve môjho syna rozťahoval cudzí chlap! Vo svojom dome nechcem vidieť cudzieho chlapa, – stará až nohou kopla do šafľa, z ktorého sa vyliali pomyje.

– Ten dom nie je ani váš ani môj. Ja som vám neprisahala, môžete ísť preč, aj tak sa vyhrážate, že pôjdete ku Dmytrovi. Ja vás nedržím.

– Pravda, toto by sa ti páčilo. Ja deti svojho syna nenechám, aby sa na nich páchala krivda! – stará si odkašľala a prehltla jedovaté sliny.

– Keď je tak, tak mi dajte svätý pokoj, nech si svoj život vediem po svojom, – plačúc, so zloženými rukami k modlitbe, prosila Uľa o zmilovanie u svokry.

– A ty si myslíš, že ten staviteľ si ťa vezme?! Nedaj sa vysmiať.

– Keď sa k nemu budete správať tak ako doteraz, tak nevezme, – odsekla Uľa cez slzy.

Tak, ako neraz doposiaľ, premohol Uľu plač, ktorý z nej vyplavoval beznádej, zúfalstvo, hanbu pred ľuďmi, zlosť na všetko a na všetkých pre ťažký životný údel. Keď sa slzy pominuli, bola schopná prečítať, čo to vlastne napísala.

Drahá sestrička!

Nech milostivý Boh žehná Teba a Tvoju rodinu, aby Vám náš všemocný Hospodin dal zdravie a šťastie. Môj životný osud poznačila nežičlivá hviezda, pod ktorou som sa narodila. Potom, keď mi nebolo súdené žiť v manželskom zväzku, po tej strašnej vojne som si myslela, že môj život bude plynúť bez ďalších nešťastí, že ho naplno odovzdám svojim deťom. Zmierila som sa, že mi prischla svokra ako biblickej Rút. Ty si mladšia, možno ma budeš prísne posudzovať. Mám tridsaťsedem rokov, neviem či hreším, ale stretla som muža, ktorý je blízky môjmu srdcu. Je slobodný a stavbyvedúci firmy, ktorá obnovuje vojnou zničený Kamenný Potok. Je môj rovesník. Na gazdovstve bez chlapa je dvom ženám veľmi ťažko. Zostal slobodný, lebo vojna mu predĺžila mládenectvo. Stravuje sa u nás. Získal si deti. Hlavne Zuzanka si ho obľúbila.

Sestričko, keby si vedela aké peklo prežívam? Som ako medzi mlynskými kameňmi, ktoré ma z každej strany drvia. Adam Komár – to je jeho meno, mi vraví, aby som sa nedržala svokry, že on si ma vezme aj s deťmi. Svokra si ma prisvojila a nechce o tom ani počuť, ešte aj Petríka ťahá na svoju stranu. Možnože mám hriech, ale prichádzajú mi na um myšlienky, žeby som sa mala zmárniť, lebo som zostala tehotná. Keď som to oznámila našim v Hute, naša mama mi otvorila dvere... Neviem, neviem, či by som ešte kráčala po zelenej tráve, keby ma brat Andrej nepreviedol cez Levkov les až do Kamenného Potoka. Andrej mi dodal sily. Až sa čudujem, čo dokážu s človekom urobiť teplé slová. Na jednej strane ho môžu uvrhnúť až pod čiernu zem a na druhej pozdvihnúť až do nebies.

Ja som sa už rozhodla, moja drahá sestrička. Veľakrát som si myslela, že to v sebe zahubím, že sa budem stískať, a vypijem odvar nejakej byliny. Teraz sa hanbím za taký úmysel – hoci by všetci na svete boli proti, ja si to nechám, len nech Boh dá, aby bolo také ako má byť...

Cez slzy, ako cez hmlu si Uľa všimla, že do izby vošiel Petrík a hneď vyšiel so svokrou von, aby sa dohodli, kedy napíšu list babkinej sestre Nasti do Ameriky tak, aby o tom Uľa nevedela.

Stará Grófka bola negramotná. To, že do školy chodila s tabličkou a griflikom jednu zimu, bolo teraz málo platné. Podpisovala sa len troma krížikmi. Ale aj tak je pozoruhodné, že dokázala dvakrát loďou preplávať do Ameriky a späť.

V liste vykreslila svoje trápenia, vyložila na papier hanbu, akú urobila rodine nevesta lebo sa skurvila, že sa jej zachcelo rozkoše, ba aj Zuzke dovolila odstrihnúť si vrkoč. Petrík nechcel také písať, ale stará ho presvedčila:

– Teta ti pošle americký oblek, topánky a možno aj doláriky.

Petrík písal ďalej, aby tetka nič neposielala neveste Uli, radšej nech pošle Petríkovi a jej samej – Grófke, lebo po vojne nastal veľmi ťažký život.

Pod vplyvom starej a dedinských posmeškárov Petrík cítil z maminej strany zradu, že ho potupila.

* * *

Udrel január s treskúcimi mrazmi – a ja som sa začal prosiť na svet v tomto nezvyčajnom čase. Nad starou chalupou sa začali trblietať večerné hviezdy. Uľa sa so svojimi bolesťami uchýlila do ústrania, na starú posteľ v predsieni. Predsieň s hlinenou dlážkou kvôli malému okienku bola večne ponorená do tmy, len keď sa otvárali dvere, zakradlo sa trošku svetlo, ktoré osvetľovalo starú, hlinou obmastenú pec, vybielenú vápnom. Predsieň slúžila ako izbička a zároveň ako komora. Boli tam uložené zemiaky, sud s kapustou, džbány s mliekom a dieža s nasoleným syrom na zimu. V predsieni alebo v šiniach, ako bežne hovorila Uľa a jej dávni predkovia, kvočky vysedeli cipky –kuriatka. Do šini prinášali v zime malé teliatka, aby ich ochránili pred neľútostnou krutou zimou, ktorá sa vkrádala do maštale cez škáry v stenách.

Mal som šťastie, lebo keď mama pocítila pôrodné bolesti, zakúrila v starodávnej peci, ktorá zadymila celé šini, ale vzduch sa trošku ohrial. Stará Grófka varila v kuchyni večeru – zemiaky, ktoré budú zapíjať kyslým mliekom. Petrík zmizol z domu. Zuzka sedela na lavici za stolom a plakala, lebo sa bála o mamu.

– Nerev, ale utekaj pre Riškaňu! – prikázala jej starká, keď Uline stonanie bolo častejšie.

– Lysičkaňo, že sa Boha nebojíte! – vykríkla „amerikanka“ Riškaňa, keď v šiniach ledva zbadala rodiacu Uľu.

Dedinská pôrodná babica až rukami spľasla, keď podišla k Uli ležiacej na doma tkanom ľanovom vreci na zemiaky. Riškaňa dobre vie, čo je potrebné pre rodičku. V Kamennom Potoku nejednej bola nápomocná. Naučila sa to v Amerike, kde pomáhala pri príchode detí na svet, krajanom – emigrantom v pensylvánskych barakoch.

– To ja som tak chcela..., – lapajúc vzduch upokojovala Uľa svoju pomocníčku a záchrankyňu pri tej chúlostivej záležitosti.

V tom ťažkom, ale pamätnom, očakávanom a želanom momente svojho života si Uľa naozaj sama pripravila tie nedôstojné podmienky. Zdalo sa, že by to mohlo byť odpozorované z prírody, keď sa samica utiahne, aby priviedla na svet mláďa a uchránila ho pred neprajným svetom. A možno nechcela do toho vtiahnuť svokru a zároveň ušetriť deti od nezvyčajnej udalosti. Riškaňa navrhla premiestniť rodičku do kuchyne, ale už bolo neskoro, lebo vo svetle petrolejového lampáša, ktorý ináč slúžil v maštali pri dojení, si všimla moju čiernu hlavičku, ktorá sa v tom mrazivom podvečere tlačila do tmavej predsiene.

Dospelí potom žartom pripisovali moju hustú čiernu hrivu práve tmavým šiniam a podvečeru – asi som už pri príchode na svet presiakol temnotou. V dedine sa ma uštipačne pýtali: akým krémom na topánky si natieram hlavu, či som do chalupy vletel komínom, či ma stratili cigáni? Hnevalo ma to, gniavilo moju nežnú dušičku. Túžil som byť taký istý ako ostatní, nechcel som byť škaredým kačiatkom, preto som si aj v lete, v čase najväčšej horúčavy naťahoval na hlavu baretku. Ale moja čierňava „svietila“ v našej rodine. Pravda, niekedy mi aj vyčítali, že som čierna ovca našej svetlej rodiny.

Keď ma Riškaňa vrieskajúceho, zavinutého do americkej záclonoviny prenášala do maminej postele v kuchyni, radostne zvestovala:

– Lysičkaňo, ďakujte Bohu, máte v dome zdravého chlapa ako buk!

– Oj, Bože, presne to sa stalo, čoho som sa bála, pankhart prisadne gazdovstvo! – lamentovala Grófka zakrývajúc si dlaňami tvár.

– Že sa Boha nebojíte, tešte sa, že je zdravé – to je božia vôľa! – pohoršovala sa Riškaňa, ktorá svoju pomoc pri pôrodoch považovala za svoje poslanie, chápala to ako predĺženie božej ruky. Videla, že tu sa ešte jej poslanie neskončilo, preto poslala Zuzku pre susedu Slivkovú, aby jej pomohla preniesť Uľu do kuchyne na slamník v jej posteli.

* * *

Je nedeľné ráno po žatve. Na poli sa žltejú zlatisté pásy strnísk. Vzduch sa napĺňa nedeľou, dokonca aj statok cíti sviatočný deň – len tak z nohy na nohu lenivo vychádza z dvorov na pašu, na tienistý bok Úboče. Prví pastieri vidia čosi nezvyčajné. Na záhumni z bránky „grófskej“ záhrady vyšiel Osif Lysičko – Gróf – a jeho manželka Anna, ktorá nesie na rukách ročného Andrijka a za ruku vedie väčšieho Dmytrika. V nízkej hmlistej pokrývke prvý kráča Osif, cez plece má prevesenú torbu, na nej sú zavesené dokopy zviazané topánky. Samozrejme, že aj Anna a Dmytrik kráčajú bosí po chodníku hore po Dolinkách. Na mokré nohy od zarosenej trávy sa im na chodníku nalepilo množstvo prachu, z ktorého vzniklo blato. Anna si nenesie topánky, to znamená, že Osifa len vyprevádza. Keby niekto pozrel zblízka, všimol by si, že ho nielen vyprevádza, ale ho aj úpenlivo prosí o zmilovanie v mene Boha, v mene detí. Prosíka, aby neodchádzal, nenechával ju, čo si počne s deťmi, s hospodárstvom, zostane jej len chodiť s deťmi po žobraní alebo sa s nimi zmárniť. Na Osifovej skamenenej tvári sa nedá vidieť, ba ani len poznať, či sa do jeho srdca dostali zúfalé prosby a plač manželky. Zaťal sa. O všetkom je rozhodnuté. V Hute ho čaká Peter Kuchta, s ktorým si to namieril do Poľska k agentovi, ktorý ich dostane na šifu – loď. Zbohom Kamenný Potok!

Keď Andrijko zbadal mamine slzy, tiež začal plakať. Tá nariekala pre krutý osud, na celý biely svet. Dmytrik potiahol mamu za sukňu a cez slzy povedal:

– Mamo, ťažko, – oznamoval, že ho bolia nôžky.

Boli už na samom Verchu, na hranici chotára. Anna zastala.

– Aspoň s deťmi sa rozlúč! – prosila muža, ktorý kráčal pred ňou.

Ten sa nezastavil ani sa neobzrel. Taký jej ostal v pamäti posledný obraz manžela na rodnej zemi. Zozadu. Od úplného fyzického a duševného vyčerpania sa bezmocne zosypala z nôh na trávu nasýtenú rosou. Pritúlila si k sebe chlapcov. Z Verchu cez slzy videla susednú, rodnú dedinu Petrovce, a nechápala čo sa s ňou stalo. Okrem toho, že sa musela vrátiť domov, nevedela si predstaviť svoj ďalší život.

Keď mi o tom rozprávala, nedokázala zadržať slzy. Raz som sa cítil, akoby som bol Dmytrik, raz malý Andrijko na jej rukách, len som si ju nevedel predstaviť ako mladú ženu – od môjho raného detstva pre mňa už nestarla – odkedy sa pamätám bola stále starou.

* * *

Za more neodišiel len Osif. Odchádzali aj iní, ale sa aj vracali, len o ňom nebolo ani chýru. Anne sa zdalo akoby ho pohltil hutňanský les. Taká predstava jej zostala odvtedy, keď ho naposledy videla zozadu so zahlinenými nohami od kamennopotockého prachu a zeme. Anne sa žilo veľmi ťažko. Pomáhal jej Michal – Osifov brat. Pravda, Michal jej pomáhal, ale svojej biedy mal toľko, že keby ju neviem koľkým rozdával, nikto by jej nemal málo. Spoza veľkej mláky Osif neposlal ani list ani cent. Ona bola mladá, život naokolo nej kypel, ťažko prežívala nočné muky. V jej srdci sa prebudila túžba. Nebola ani ryba ani rak, lebo nebola ani vydatá ani vdova. Americká sestra Nasťa jej písala, že krajania – rodáci ho videli pracovať v baniach. Rozhodla sa vycestovať. Dúfala, že Osifa privedie naspäť, svojou prítomnosťou mu chcela pripomenúť deti, so sebou ich nemohla zobrať – od úradov by nedostala povolenie.

Práve s úradmi si babka užila kopec problémov. Hanba. Doteraz som nesplnil sľub z mojej mladosti, že prejdem peši trasu z Kamenného Potoka do Bardejova tak ako ona dvakrát za deň, pravda nie bosý, ale v kvalitných teniskách aspoň raz. Autom je to niečo cez tridsať kilometrov. Cez polia a lesy to bude o niečo menej, ale...

Kamenný Potok ešte spal tvrdým spánkom, lúče nového dňa boli ešte ďaleko-preďaleko, keď starká Grófka zadržiavajúc slzy pohladila ratolesti Andrijka a Dmytrika. Srdce jej zovrelo, ale tichým pohľadom, aby ich nezobudila naznačila švagrinej Terči: – Tak ja už pôjdem, dohliadni na moje chúdence, – prežehnala ich a vykročila hore Horou na Západ do Bardejova, s malým uzlíkom na chrbte, v ktorom mala bochník z pohánkovej múky, cibuľu a topánky, ktoré si obuje až pred mestskou bránou. Pod blúzku si vsunula osvedčenie – rediu, dokument, ktorý išla k notárovi overiť – to bude priepustka na šifu do Ameriky. Je známe, že odveké poľné cestičky múdro šetria každý meter cesty, tú trasu sa dá zdolať počas dňa, kým svieti slnko. Keď vyšla z domu, vstúpiac do lesa pocítila, že sa svitanie oddialilo, ale bola celkom rada, že sa tak skoro ráno vybrala a hnal ju aj strach – za chôdze sa posilňovala chlebom, nezastavovala sa pri krížoch, len sa prežehnala a prosila Isusa Christa o odpustenie hriechov známych i neznámych a pritom v duchu sľubovala, že pri spiatočnej ceste sa mu odvďačí. V Bardejove ju čakalo nepríjemné prekvapenie. Notár nechcel overiť rediu bez sobášneho listu. Ponúkol jej, že na jeho bránu môže kedykoľvek zaklopať aj po pracovnom čase, keď prinesie sobášny list. Len beznádejná životná situácia jej nedovolila odpadnúť od fyzického vyčerpania. Počas toho dňa absolvovala ešte raz tú istú cestu, lebo z Bardejova do Kapišovej, kde bola matričná kniha je taká istá vzdialenosť ako aj z Kamenného Potoka do Bardejova. Starká Grófka toho istého dňa išla z Bardejova do Kapišovej, potom znovu do Bardejova – až tak naspäť do Kamenného Potoka. Keď po dlhých rokoch o tom rozprávala, masírovala si svoje žilnaté nohy a do očí sa jej nechtiac tlačili slzy. Neviem či pre dávny životný údel alebo pre reumatické bolesti. Ale tá cesta, hodná úspechov terajších športovcov, jej otvorila cestu do Ameriky.

Stúpala tým istým chodníkom hore po Dolinkách ako jej muž Osif. Vybrala sa ho hľadať na ďalekú neznámu cestu. Kráčajúc, sa jej zdalo, že muž ide vpredu so zahlinenými bosými nohami.

Bola hrdá na svoju cestu do Ameriky, hlavne, čo sa týkalo hygieny tela:

– Och, nikdy som nedopustila, aby som dostala vši – a to nehovorím len tak do vetra. Keď sme nasadali na šifu, všetkým nám dôkladne prezerali hlavy. Veru, komu našli čo i len hnidu, na šifu sa nedostal. Taká istá kontrola bola potom v Amerike, kto mal vši, z lode nesmel vystúpiť – mohol sa so svojimi všami brať domov.

A tak cez všetky útrapy, s pomocou sestry Naste, sa stretla so svojím mužom Osifom. Ako sa starká vyjadrila, prijal ju ako manželku, ale cítila isté odcudzenie. Schyľovalo sa k prvej svetovej vojne, o návrate Osif nechcel ani počuť. Dal jej na vedomie, že nemá v úmysle zameniť oblek za domáce chološne alebo vojenskú uniformu. Navrhol jej, aby prišla do Ameriky aj s deťmi. Starká súhlasila, lenže vypukla vojna a už nebola žiadna šanca dostať sa s deťmi za more. A Osif sa neozýval, skrýval sa. Kdesi na samom dne duše si babka pestovala nádej a znovu zakúsila plnú mieru utrpenia pri trmácaní sa do Ameriky na šife, niekde v podpalubí, kde prežívala neustály strach, aby nechytila vši.

Osif ju neprijal. Jej miesto v posteli už dávno zaujala iná. Spiatočná cesta bola smutná. Bola jej cesta do Ameriky zbytočná? Nie, lebo sa presvedčila, že muža stratila navždy. Najradšej by skočila do rozbúrených vĺn oceánu, lenže Dmytrik a Andrijko jej pomohli premôcť všetky trápenia, ťažkosti, neľahký životný osud a poníženie, ktoré prežívala.

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-971787-0-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž