Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Elizabeth Hoyt: Vášnivé touhy

Vydání první

Copyright © 2011 by Nancy M. Finney

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and JHDesigns1.

Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2394. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Notorious Pleasures vydaného

nakladatelstvím Vision, in imprint of Grand Central Publishing, New York,

v roce 2011

Český překlad © 2020 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1475-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1476-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Elizabeth Hoyt

Vášnivé touhy

Mé agentce Susannah Taylorové,

která chápe důležitost krabích nožiček.

1. kapitola

Kdysi před dávnými časy žila v zemi na druhé straně světa krásná a moudrá královna. Jmenovala se Tmavovláska…

Z POHÁDKY O KRÁLOVNĚ TMAVOVLÁSCE

LONDÝN, ANGLIE

ŘÍJEN 1737

Vévodská dcerka se v životě naučí velice brzy správnou etiketu týkající se téměř všeho: na čem se servírují pečení skřivani, kdy vzít na vědomí poněkud pochybnou ovdovělou hraběnku a kdy se jí rychle zbavit, co si vzít na sebe při projížďce na člunu po Temži a jak odrazit opilecké pokusy hraběte s nepatrným majetkem na následném pikniku.

Znám správné chování téměř za všech okolností, pomyslila si nevesele lady Hero Battenová, kromě toho, jak oslovit muže, který se právě vášnivě miluje s vdanou ženou někoho jiného.

„Ehm,“ zkusila říct, zatímco upřeně hleděla na ozdobné sádrové hrušky na stropě.

Zdálo se, že ti dva na pohovce ji neslyšeli. Vlastně ta dáma vydala několik hlasitých zvířecích výkřiků zpoza sukní svých hrozných, fialovohnědě pruhovaných šatů, které měla přehozené přes obličej.

Hero vzdychla. Nacházeli se v matně osvětleném salonu vedle knihovny v Mandeville House a ona litovala, že si vybrala zrovna tento pokoj, aby si upevnila punčochy. Kdyby si zvolila modrý orientální pokoj, už by měla punčochu narovnanou a byla by zpátky v plesovém sále – daleko od této trapné situace.

Opatrně sjela zrakem dolů. Gentleman v anonymní bílé paruce si sundal vyšívaný saténový kabát a s vyhrnutými rukávy košile a v krásné smaragdové vestě se pohyboval vleže na dámě. Kalhoty i spodky měl stažené, aby mu umožnily jeho snažení, takže na ni občas vykouklo jeho svalnaté pozadí.

Bohužel ji ten pohled přímo hypnotizoval. Ať byl ten muž kdokoli, jeho tělesné proporce byly… úchvatné.

Hero od něj odtrhla zrak a pohlédla toužebně ke dveřím. Určitě by jí málokdo vyčítal, kdyby se otočila a po špičkách vycouvala z pokoje ven. A přesně to by udělala, kdyby před chviličkou nepotkala na chodbě lorda Pimbrokea. Protože když na to přišlo, Hero už ty hrozné fialovohnědé šaty předtím viděla – na lady Pimbrokeové. Přestože se Hero vůbec nelíbila představa, že se ztrapní, její pocity musely jít stranou před možností souboje a možností následného zranění či smrti dvou gentlemanů.

Když Hero došla k tomuto závěru, přikývla, sundala si jednu náušnici a zapíchla ji do pánova pozadí. Vždycky byla na sebe hrdá, že si dovedla poradit – ne že by to příliš používala v každodenním životě – a potěšilo ji, když zaslechla mužův výkřik.

Zaklel a otočil se. Pohlédl na ni přes rameno těma nejkrásnějšíma světle zelenýma očima, které kdy viděla. Nebyl přímo krasavec – na lícních kostech měl tvář příliš širokou, nos příliš křivý a ústa příliš úzká a cynická, aby mohl být za něj prohlášen – ale ty oči by přitáhly jakoukoli ženu, mladou i starou, přes celý sál. A jakmile by ji přitáhl, její pohled by prodlel na vzhledu arogantní mužnosti, kterou vyzařoval stejně přirozeně, jako dýchal.

Nebo že by to byly jenom ty, ehm… okolnosti, které mu ten vzhled propůjčovaly.

„Co mě rušíte, drahoušku?“ zabručel, ale hněv v jeho výrazu se změnil ve slabé pobavení, když ji uviděl. Jeho hlas zněl drsně a naprosto neuspěchaně. „Mám tady práci.“

Cítila, jak jí žhnou tváře – tohle byla skutečně nemožná situace –, ale střetla se s jeho zrakem a dávala si pozor, aby jí pohled nezalétl níž. „Opravdu. To už jsem si všimla, ale myslela jsem, že byste měl vědět…“

„Pokud tedy nejste ten typ, který se rád dívá?“

Teď už měla celou tvář přímo v ohni, ale nehodlala dovolit, aby ji ten… darebák přemohl i slovně. Nyní dovolila svému zraku, aby sjel dolů. Opovržlivě jím přejela přes jeho zmačkanou vestu a košili – naštěstí šos kabátu zakrýval jeho rozevřené kalhoty – a zase nahoru. Sladce se usmála. „Dávám přednost pobavení, při nichž mi nehrozí, že usnu.“

Očekávala, že ho její urážka rozzlobí, ale místo toho ten zhýralec jen zamlaskal.

„Stává se vám to často, drahoušku?“ Jeho hlas zněl starostlivě, ale vedle širokých rtů se mu objevil malý ďolíček. „Že usnete, právě když zábava začíná? Ale neobviňujte z toho sebe. Když se vám to nelíbí, je to mužova chyba, nikoli vaše.“

Proboha, nikdo s ní nikdy takhle nemluvil!

Hero pomalu a hrozivě zvedla obočí. Věděla, že je to pomalé a hrozivé, protože ten pohyb ve dvanácti letech nacvičovala celé hodiny před zrcadlem. Výsledek rozechvěl i letité matrony, takže se jim klepaly nohy ve vysokých podpatcích.

Ale tomu hroznému chlapovi se nezachvěl ani vlásek.

„Když na to přijde,“ pronesl drze, „mé dámy takový problém rozhodně nemají. Počkejte a uvidíte – bude to názorné, to vám garantuju. A jestli mi zbude ještě trochu síly, možná vám ukážu…“

„Na chodbě je lord Pimbroke!“ vyhrkla, než mohl dokončit tu hnusnou myšlenku.

Hromada fialovohnědých sukní se zatřásla. „Eustace je tady?“

„Skoro, ale míří sem,“ informovala Hero lady Pimbrokeovou s lehkým nádechem uspokojení.

Gentleman vyskočil a shrnul jí sukně, aby zakryl její bledá, měkká stehna, než je mohla Hero lépe zahlédnout. Popadl svůj kabát, jediným rychlým, hodnotícím pohledem přelétl pokoj a stále neuspěchaným hlasem se obrátil k Hero. „Lady Pimbrokeová si utrhla stuhu nebo krajku nebo něco takového a vy jste byla tak hodná, že jste jí přispěchala na pomoc.“

„Ale…“

Položil jí prst na ústa – teplý, velký, třebaže to bylo zcela nevhodné. Zároveň se z chodby ozval mužský hlas.

„Bello!“

Lady Pimbrokeová – či Bella – vykvikla strachy.

„Tak jste hodné děvče,“ zašeptal ten darebák k Hero. Pak se otočil k lady Pimbrokeové, pohladil ji po tváři a zašeptal: „Uklidni se, miláčku.“ A vzápětí zmizel pod pohovkou.

Hero měla pouze okamžik, aby si všimla, jak hezká, nevýrazná tvář lady Pimbrokeové zpopelavěla, a uvědomila si, do jaké patálie se dostala. Vtom se dveře salonu s bouchnutím otevřely.

„Bello!“ Lord Pimbroke byl velký, rudý ve tváři a zjevně opilý. Rozhlédl se bojovně po pokoji s rukou na kordu, ale ztuhl úžasem, když spatřil Hero. „Má paní, co…?“

„Lorde Pimbrokeu!“ Hero si nenápadně stoupla před pohovku a zakryla tak širokými sukněmi velký mužský podpatek.

A použila znovu své hrozivě zvednuté obočí.

Lord Pimbroke ustoupil o krok dozadu – to bylo velice povzbuzující poté, jakého přijetí se této hrozbě dostalo od onoho zhýralce – a zakoktal: „Já… já…“

Hero se otočila k lady Pimbrokeové a lehce se dotkla ošklivé ozdobné šňůry na lokti jejích šatů. „Tak myslím, že už to drží, ne?“

Lady Pimbrokeová sebou trhla. „Ach! Ano, děkuju vám, má paní!“

„Není zač,“ zamumlala Hero.

„Jestli už jsi tu hotová, má drahá,“ ozval se lord Pimbroke, „pak bychom se mohli vrátit do plesového sálu?“

Jeho slova sice vyjadřovala otázku, ale tón jeho hlasu zněl direktivně.

Lady Pimbrokeová přijala trochu trucovitě jeho paži. „Ano, Eustaci.“

A se zběžným rozloučením ten pár odešel.

Téměř okamžitě Hero cítila zatahání za sukně. „Hej! Sotva tu můžu dýchat.“

„Mohou se vrátit,“ poznamenala vážně.

„Myslím, že vám vidím pod sukni.“

Kvapně ustoupila.

Ten lump se vykutálel zpod pohovky a vstal. Když se narovnal, čněl nad ní do značné výšky.

Přesto se na něj zamračila. „Neviděl jste…“

„No tak, i kdyby ano, myslíte, že bych vám to řekl?“

Opovržlivě vtáhla vzduch nosem a znělo to jako její sestřenice Bathilda, když se projevuje co nejprudérněji. „Vy se tím bezpochyby chlubíte.“

Nahnul se nad ni s úšklebkem. „Nejste z té myšlenky celá žhavá a nervózní?“

„A není vám paruka najednou těsná?“ zeptala se zdvořile.

„Co?“

„Protože si myslím, že s nateklou hlavou to musí být velice nepříjemné.“

Jeho úsměv trochu potemněl. „Moje hlava není to jediné, co se mi zvětšilo, ujišťuji vás. Možná jste sem přišla právě proto? Nechtěla jste se taky přiživit?“

Zvedla oči v sloup. „Vy vůbec nevíte, co je to hanba, že? Většina mužů alespoň předstírá, že jsou v rozpacích, když jsou přistiženi při takové špatnosti, ale vy… se naparujete jako nějaký nezodpovědný kohoutek.“

Zarazil se při oblékání kabátu s jednou rukou venku a s rukávem napůl nasazeným a pohlédl na ni těma nádhernýma zelenýma očima. „Ach, samozřejmě. Moralizujete. Přirozeně že se musíte nade mě vyvyšovat, když…“

„Viděla jsem vás, jak pácháte cizoložství.“

„Viděla jste mě, jak jsem si příjemné zapíchal,“ opravil ji pomalu, ale důrazně.

Trhla sebou při té vulgaritě, ale trvala na svém. Byla dcerou vévody a neuteče ani před takovým hnusným chlapem. „Lady Pimbrokeová je provdaná.“

„Lady Pimbrokeová měla přede mnou mnoho různých milenců a bude jich mít hodně i po mně.“

„Tím svůj hřích neomluvíte.“

Pohlédl na ni a zasmál se – opravdu zasmál – pomalu a zhluboka. „A vy jste žena bez hříchu, co?“

O tom nemusela ani uvažovat. „Přirozeně.“

Sevřel krutě svá ústa. „Jak jste sebejistá.“

Dotčeně na něj pohlédla. „Pochybujete snad o mně?“

„Ach ne, to mě ani nenapadlo. Upřímně věřím, že myšlenka na hřích nikdy ani nepřelétla vaším dokonalým malým mozečkem.“

Vystrčila bradu a cítila vzrušení – nikdy předtím nediskutovala s gentlemanem, zvlášť s někým úplně neznámým. „A já začínám uvažovat o tom, že vaším malým nehanebným mozečkem nikdy ani nepřelétla jediná myšlenka na charakternost.“

Chvíli ji pozoroval a ve tváři mu pracoval jakýsi sval. Poté se prudce uklonil. „Děkuju vám, že jste šla proti svým vlastním zásadám a zachránila mě před tím, abych zabil lorda Pimbrokea.“

Upjatě přikývla.

„A vřele doufám, že se naše cesty už nikdy nestřetnou, slečno Dokonalá.“

Hero při jeho urážlivých slovech pocítila nepochopitelný záchvěv bolesti, dala si však záležet na tom, aby ten prchavý pocit nedala nijak najevo. „A já se budu určitě modlit, abych nemusela už nikdy strpět vaši přítomnost, pane Nestydo.“

„V tom se tedy oba shodneme.“

„Zcela.“

„Dobrá.“

Chvíli na něj hleděla a prsa se jí dmula proti korzetu, jak dýchala příliš rychle, a tváře jí žhnuly emocemi. V žáru diskuse přistoupili k sobě trochu blíž, takže jeho hruď se málem dotýkala krajek na jejím živůtku. Opětoval její pohled a oči mu zeleně zářily v cynické tváři.

Poté sjel pohledem na její ústa.

Pootevřela rty a na jednu nekonečnou vteřinu přestala dýchat.

On se však otočil, vydal se ke dveřím a vmžiku zmizel v matně osvětlené chodbě.

Hero zamrkala a se zachvěním se nadechla, načež se zmateně rozhlédla po pokoji. Na stěně viselo zrcadlo. Přistoupila k němu, aby se podívala na vlastní obraz. Rusé vlasy měla stále elegantně učesané a krásné stříbřitě zelené šaty vypadaly nedotčeně. Tváře měla trochu příliš růžové, ale ta barva jí slušela. Bylo to s podivem, ale nevypadala ani v nejmenším odlišně než jindy.

To však bylo jen dobře.

Stáhla ramena dozadu a vyšla z pokoje rychlým, avšak elegantním krokem. Právě dnes večer víc než kdykoli jindy bylo zapotřebí představit se jako poklidná, půvabná a dokonalá dáma, protože dnes večer bude oznámeno její zasnoubení s markýzem z Mandevillu.

Hero zvedla hrdě bradu, když si vzpomněla, jak se ten neznámý muž ušklíbl při vyslovení slova dokonalá. Co by mohl mít proti dokonalosti jako takové?

Ať táhnou k čertu všechny dokonalé ženy – a ta rusovlasá uličnice v salonu zvlášť!

Lord Griffin Reading se vydal k bratrovu tanečnímu sálu v hrozné náladě. Zatracená ženská! Stála tam, tvářila se nesouhlasně a prudérně a dovolila si ho uzemnit pohledem a pomocí toho svého zdviženého nosu. Nejspíš nikdy v celém svém až příliš chráněném životě nepocítila přirozené lidské nutkání. Jedinou známkou jejích rozpaků byly růžové skvrny, které jí stoupaly po půvabném, bledém hrdle, když na něj hleděla. Griffin zabručel. Ta karatelská tvář by dokázala potlačit hrdost každého muže.

Až na to, že když se tak stalo, pocítil něco zcela opačného – a nebylo to proto, že to s Bellou nedokončil. Ne, představa, že by je nalezl popudlivý manžel, po čemž by rychle následoval krvavý souboj za úsvitu, naštěstí rychle zchladila jeho vášeň. Ve chvíli, kdy vylezl zpod pohovky, byl klidný na těle i na duchu. Dokud si nevyměnil ta prudká slova s madam „svatou“. Zdálo se, že jeho mužství pokládalo jejich hádku za jakýsi druh bizarní předehry k milostnému aktu. A to i přes zjevnou nevinnost oné dámy, její nepřátelské chování k němu a jeho vlastní averzi k ní.

Griffin se zastavil v tmavém koutě a snažil se uklidnit. Dotkl se přitom diamantové náušnice v kapse. Našel ji pod pohovkou a měl v úmyslu vrátit ji slečně Dokonalé, než její ostrý jazyk způsobil, že na ten šperk úplně zapomněl. Vlastně je jen dobře, že přišla o hezkou náušnici, pokud takhle mluví s gentlemany.

Pokrčil rameny. Když před půlhodinou vstoupil do tanečního sálu, neměl ani čas pozdravit matku a sestry a už ho odchytila Bella se svým hříšným návrhem. Kdyby věděl, že je na plese i její manžel, nikdy by se nenechal zatáhnout do tak nebezpečného dostaveníčka.

Griffin si povzdychl. Teď už bylo pozdě na výčitky svědomí. Nejlepší bude odložit tu trapnou epizodu k věcem, na které je nejlepší zapomenout, a jít dál. Megs ani Carolině zřejmě nevadilo, že někam zmizel, ale matka ho nejspíš sledovala ostřížím zrakem. Nemělo cenu to odkládat. Naposled zkontroloval, jestli má šátek na krku uvázaný rovně, a vstoupil do plesového sálu.

Křišťálové lustry vysoko nad hlavami zářily jasným světlem a osvětlovaly skutečný nával. Měla to být největší událost sezony, kterou nechtěl zmeškat žádný člen londýnské smetánky. Griffin si začal razit cestu masou barvitě oděných lidí. Jeho postup se často zpomalil, když pocítil potřebu pozdravit se s přáteli či zvědavými známými.

„To je od tebe tak laskavé, že ses konečně ukázal,“ konstatoval suchý hlas u jeho lokte.

Griffin se otočil od dvou mladých paniček, které mu zablokovaly cestu, a naklonil se, aby mohl políbit matku na tvář. „Madam. Rád vás zase vidím.“

Ta slova byla vyslovena mechanicky, skrýval se však za nimi opravdový cit. Nebyl v Londýně už téměř rok a matka ho naposled navštívila na rodinném sídle v Lancashiru téměř před osmi měsíci. Naklonil hlavu na stranu a prohlížel si ji. Jemné vlasy, jež se jí elegantně kroutily pod krajkovým čepcem, možná měly o trochu víc šedých pruhů, ale jinak se její drahá tvář nijak nezměnila. Hnědé oči s jemnými vráskami smíchu vypadaly stále velice inteligentně, jemně vykrojená ústa skrývala milující úsměv a rovné obočí měla lehce zvednuté v neustálém pobavení, jež po ní zdědil.

„Jsi tmavý jako ořech,“ zamumlala a jedním prstem se dotkla jeho tváře. „Nejspíš pořád jezdíš po hospodářství.“

„Vnímavá jako vždy, má drahá máti,“ odvětil a nabídl jí rámě.

Zavěsila se do něj. „A jaká byla sklizeň?“

Ve spánku ucítil bodnutí bolesti, ale odpověděl vesele. „Docela dobrá.“

Cítil na sobě její starostlivý pohled. „Opravdu?“

„Bylo suché léto, takže sklizeň byla trochu chudší, než jsem počítal.“ Hezký popis toho, co ve skutečnosti byla katastrofa. Kromě toho jejich půda nebyla nijak zvlášť úrodná – což matka již věděla – ale nemělo cenu ji vylekat. „Vedeme si s obilím dobře, neboj se.“

Naschvál to nijak nespecifikoval. To je jeho břímě, jež nese za matku a zbytek rodiny.

Zdálo se, že jeho odpověď matku uklidnila. „Dobře. Lord Bollinger projevuje zájem o Margaret, takže ta bude potřebovat na sezonu nové šaty. Nerada bych to přehnala s výdaji.“

„To není problém,“ odvětil a přitom si to rychle v mysli spočítal. Bude to těsné jako vždycky, ale měl by být schopný dát to dohromady – za předpokladu, že už neutrpí další ztráty. Bolest ve spánku zesílila. „Kup Megs všechny ty tretky, které chce. Rodinná pokladna to unese.“

Starostlivá vráska mezi obočím se jí vyhladila. „A pak je tu samozřejmě Thomas.“

Byl připravený na hovor o bratrovi, ale stejně nebyl jaksi schopný zabránit tomu, aby mu lehce neztuhly svaly v obličeji.

Matka to samozřejmě vycítila. „Jsem tak ráda, že jsi přijel, Griffine. Je načase, abyste ty malé spory, které leží mezi vámi, urovnali.“

Griffin se ušklíbl. Nemyslel si, že bratr považuje tu věc za „malý spor“. Thomas jednal za všech okolností v rámci dobrých mravů a nevedl by spory s Griffinem kvůli maličkostem. Kdyby tak učinil, dovolil by, aby ho ovládly emoce, což by bylo pro někoho tak precizního nepředstavitelné. Na okamžik se mu v mysli objevily velké šedé oči slečny Dokonalé. Ta by bezpochyby vycházela s jeho prudérně korektním bratrem výborně.

Griffin se pokusil být potěšen představou, že Thomase zase uvidí. „Samozřejmě. Bude to fajn promluvit si zase s Thomasem.“

Matka se zamračila. Bude zřejmě muset na svém potěšeném výrazu ještě zapracovat. „Chyběl jsi mu, víš?“

Střelil po ní nevěřícným pohledem.

„Opravdu,“ trvala na svém, ačkoli si všiml, že se jí na tvářích objevily dvě rudé skvrny. Dokonce i matka měla pochybnosti, jak ho Thomas přijme. „To vaše odcizení musí skončit. Není to dobré pro rodinu, není to dobré ani pro vás dva a není to dobré pro mě. Vůbec nevím, proč se to táhne tak dlouho.“

Griffin zahlédl koutkem oka záblesk mechové zeleně a otočil se tím směrem zrychleným tepem. Avšak dáma v těchto šatech už mezitím zmizela v davu.

„Griffine, poslouchej mě,“ zasyčela matka.

Usmál se na ni. „Myslel jsem, že jsem zahlédl někoho, komu se chci vyhnout.“

Ušklíbla se. „Určitě je tady velké množství neslušných dam, kterým se chceš vyhnout.“

„Tahle je naopak až moc slušná,“ usmál se. Zajel přitom rukou do kapsy a nahmatal malou diamantovou náušnici. Nejspíš by jí měl tu věc přece jen vrátit.

„Opravdu?“ Na okamžik si myslel, že by to matku mohlo vyvést z její lamentace. Vtom však potřásla hlavou. „Nesnaž se změnit téma. Už jsou to tři roky, co jste se začali s Thomasem tak ošklivě hádat. Mám už nervy nadranc. Myslím, že už nesnesu ani jeden chladný dopis mezi vámi dvěma ani neustálý strach, abych při večeři nezačala mluvit na špatné téma.“

„Pax, Mater.“ Griffin se ušklíbl a sklonil se, aby ji políbil na rozčilené líce. „Potřeseme si s Thomasem rukama a budeme se chovat jako hodní malí kluci. A ty povečeříš s námi oběma, když teď budu v Londýně.“

„Slibuješ?“

„Na svou čest.“ Zvedl ruku k hrudi. „Hodlám být tak příjemný a milý, že Thomas nebude schopný ...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1. kapitola