Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Sierra Simone: Americký král

Vydání první

Copyright © 2017 by Sierra Simone

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency and

RF Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2395. publikaci

Přeloženo z anglického originálu American King vydaného v roce 2017

Český překlad © Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Design: Hang Le

Cover Model: Endi Zalic

Obálka Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1478-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1479-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Sierra Simone

Americký král

Pro Laurelin Paigeovou, Melanii Harlowovou

a Kayti McGeeovou. Jezero nám nikdo nevezme.

A nit trojitá se teprve nepřetrhne!1

KAZATEL 4:12

Prolog

ASH

Dokud jsem byl dítě, mluvil jsem jako dítě, smýšlel jsem jako dítě, usuzoval jsem jako dítě; když jsem se stal mužem, překonal jsem to, co je dětinské.

Nyní vidíme jako v zrcadle, jen v hádance, potom však uzříme tváří v tvář.

Nyní poznávám částečně, ale potom poznám plně, jako Bůh zná mne.2

Staré mýty a legendy v sobě nosí jistou víru v osud, která se mi vždy líbila. Je to představa, že naše cesty předem určila vnější síla – Bůh nebo vesmír nebo osud nebo kombinace všech tří. Že od okamžiku mého prvního nádechu jsou datum a čas toho posledního pevně vetkané do mé předem určené existence. Proč mě ta představa fascinuje, to netuším, ale je to tak. Asi proto, že slibuje význam. A význam je, krom všeho výše uvedeného, přesně to, co hledám.

Chci vědět, že to, co dělám, není nadarmo.

Chci vědět, že nežiju nadarmo.

Pořád se mi zdá ten sen o jezeře. O vodě nehybné jako zrcadlo, průzračné jako sklo a zahalené mlhou. Na vodě se vznáší loďka, jsou tam ženy a příslib místa, kam bych měl jít. Lepšího místa, místa za vodou.

Je tam moje Greer. A moje matka a Morgana i Embryho matka Vivienne, jakkoli je to zvláštní. Pláčou nade mnou jako nad mrtvým tělem a loď proplouvá vodou jako nůž, hladce a rychle.

Tam za vodou čeká lepší místo.

Není to snadné, znát ten den. Vybrat si ho. K čertu s fatalismem, pořád je to svobodné rozhodnutí. I tak si musím nasadit brnění, jež jsem si vybral – manžetové knoflíčky, sponu na kravatu, špendlík s vlajkou – a musím si zvolit zbraně. Musím se postavit muži, jehož miluju i nenávidím – muži, který miluje i nenávidí mě – a musím se rozhodnout, že položím život v naději, že vše, za co jsem bojoval, křehký mír, jehož dosáhl unavený voják, vydrží i poté, co tu už nebudu. Musím věřit – tak usilovně věřit – že moje oběť nebude nadarmo. Že toho strašného dne, kdy padnu na kolena, padnu s vědomím, že svět se posunul zas o kus blíž k míru a dobru. Padnu s vědomím, že mí milovaní jsou v bezpečí.

Zemřu a půjdu na to lepší místo za vodou.

Nyní poznávám částečně, ale potom poznám plně.2

ČÁST PRVNÍ

MEČ

1. kapitola

ASH

Minulost

Bylo mi dvanáct let, když jsem vytáhl meč z kamene.

Do města přijela pouť plná světel, cukrové vaty a generátorů vrčících v letním horku. Althea dala mně i Kay každému deset dolarů, které jsme tam mohli utratit. Kay, která si připadala až moc dospělá a příliš na úrovni na to, aby se projela na kolotočích, si koupila limonádu, celý večer flirtovala a dávala na odiv svoje nové, sytě modré dredy, které dodělala po půlnoci předchozího dne.

Já jsem však peníze utratil do posledního dolaru u jediného stánku. Mezi házením kroužky a střelnicí, kde jste korkovými puškami stříleli plechové kachny, se zvedala stříška zdobená světélky a tráva kolem byla udusaná tak, že mezi drny vystupovala hlína. Pod tou stříškou se soutěžilo, kdo má jak velkou sílu, asi jako když udeříte obřím kladivem na váhu – když jste vytáhli meč z kamene, vyhráli jste blýskavou plastovou korunku, které tu visely ze stropu. Když jste vytáhli meč jen napůl, vyhráli jste plyšáka.

Kámen byl samozřejmě jen z betonu a meč ani nebyl skutečný. Jen sbité kusy kovu s hákem a západkou, které mu bránily vysunout se z kamene úplně. Byla to díra na peníze, přesně takový stánek, kde by mi moje adoptivní matka Althea zakázala utrácet peníze, kdyby tu byla.

Ona tu však nebyla a já byl kdovíproč odhodlaný. Asi jsem si říkal, že koruna nasazená na modrých drdolech by mojí sestře moc slušela. Určitě za to částečně mohla moje pubertální touha se předvést. A částečně jsem to sám nedokázal vysvětlit – nedokázal jsem vyjádřit, proč to chci, jen jsem věděl, že to chci. A tak jsem toho horkého letního dne, kdy se po nebi jako auta na mostech nad řekou Missouri honily bouřkové mraky, svých deset dolarů utratil za deset pokusů vytáhnout meč z kamene.

Devětkrát se mi to nepovedlo.

Na desátý pokus jsem meč vysvobodil.

Západka se nejspíš zlomila, něco uvnitř zachrastilo, prasklo a najednou jsem klopýtal pozadu a držel kus kovu ve tvaru meče, příliš těžký, než abych ho unesl.

„Zatraceně, kluku,“ vyhrkl zaměstnanec stánku. „Tys ten krám vylomil.“

Byl jsem příliš omráčený, než abych mu dokázal odpovědět. Držel jsem ten kov ve tvaru meče, jako by se v něm skrývaly odpovědi na všechny otázky ve vesmíru. Až do tohoto okamžiku jsem byl hodný, ale nezajímavý chlapec – měl jsem dobré známky, hrál slušně baseball, skoro se všemi vycházel.

Když jsem však v ruce sevřel ten rezavý kus kovu, jehož jílec mě chladil v ruce, a na obličeji cítil dusný horký vzduch, zmocnilo se mě vzrušení ze všech možností, které bych mohl mít. Neutuchající, nenechavý pocit, že musím něco udělat, někam jít, někoho najít. Čarovné nutkání, že těsně mimo můj dosah se nachází lepší, bohatší svět. Že stačí natáhnout prsty a rozhrnout vzduch jako závoj, protože za tím závojem bude místo, které nabízí víc než jen můj všední život. Místo, kde jsou stromy listnatější, slunce teplejší a všechno je lepší.

Teď se můžu ohlédnout na to nutkání, ten nenechavý pocit, a říct, že to byl osud – nebo začátek mého dospělého vědomí v závislosti na tom, jak pragmaticky se k tomu chci zrovna stavět. Tehdy jsem pro to žádná slova neměl. V jednu chvíli jsem byl obyčejný kluk, který utrácí peníze na laciné pouťové atrakci, a v další jsem byl mladý muž na srázu nad propastí, v jejíchž hlubinách se skrývá něco omračujícího.

Nikdy jsem neřekl živé duši o tom, co se stalo pak.

Zaměstnanec poutě, který ještě pořád nevěřícně, podrážděně i obdivně nadával, se natáhl po plastové korunce a už mi ji podával… když mu ji vzal někdo jiný dřív, než jsem to stihl já.

Byl to muž – tedy velmi mladý muž – krátce po dvacítce a štíhlý tak, že mi připomínal ptáky nebo stromek ve větru. Měl velmi bledou pleť a skoro černé vlasy a nevím, jestli za to mohly ostré, avšak jemné rysy jeho obličeje, nebo jeho nenuceně elegantní oblečení, ale náhle jsem se za sebe zastyděl. Styděl jsem se za svoje mládí, za svoji obyčejnost. Za svoje obnošené tričko a džíny a tenisky z kostelního výprodeje.

Držel tu korunu v rukách, prohlížel si plast, z nějž byla vyrobená, jako by to bylo dokonale tepané zlato, a zamyšleně skláněl hlavu.

„To je tvoje?“ zeptal se nakonec, podíval se na mě a povytáhl tmavé obočí. Měl lehký přízvuk, který jsem nepoznával. Byl velšský, a já ještě nikdy předtím velšský přízvuk neslyšel. Netušil jsem, co muž jako on dělá v rozpáleném městském parku v Missouri.

„Ehm, no, vyhrál jsem tu korunu,“ vysvětlil jsem nemotorně. Zvedl jsem ruku, v níž jsem stále svíral laciný kovový jílec meče. „Vytáhl jsem tohle z kamene.“

Přikývl, zadíval se na korunu s výrazem podobným zbožné úctě, a pak mi ji podal. „Tak by sis ji asi měl vzít.“

Sotva jsem uchopil korunu do ruky, nastal okamžik. Krátký, němý, zarážející. Jako bychom tohle už někdy udělali, přesně tohle. Stál jsem s mečem v jedné ruce a tento muž mi předával korunu, kterou jsem si vzal s vědomím, že odteď už nebude nic jako dřív.

Pak však zadul vítr nesoucí v sobě příslib bouřky a okamžik pominul. Muž se na mě pousmál a otočil se k odchodu.

Nechtěl jsem, aby odešel. Zmocnilo se mě silné znepokojení, jež jsem nedokázal pojmenovat.

„Co s nimi mám dělat? S mečem a korunou?“ zeptal jsem se toho cizího muže. Připadalo mi důležité, abych se na to zeptal, abych znal odpověď a aby mi ji prozradil právě on.

Muž se zastavil a zamyšleně vzhlédl k temné obloze slibující déšť. „Pokud nosíš na hlavě korunu a u pasu meč, nejdůležitější ze všeho je vědět, kdy je odložit.“

To bylo tajuplné. A přesto dokonale jasné.

„A do té doby?“ zeptal jsem se.

„No, do té doby je používej. Sbohem, Maxene.“

Znal mé jméno.

Odešel a já tam zůstal stát s falešným mečem v jedné ruce a plastovou korunou v druhé. Pak se rozpoutala bouřka a z oblohy začal padat déšť.

2. kapitola

ASH

Přítomnost

Po Embryho odchodu se vzduch změní. Molekuly kyslíku, dusíku a argonu se přeskupí do něčeho otupělého a netečného, do něčeho, co jen stěží nabízí podmínky k životu. Můžete se toho pořád dokola zhluboka nadechovat, ale nikdy to nebude stačit, protože to nestačí. Nestačí to, aby vám to vyplnilo hruď a vstoupilo do krve. Systémy přestanou fungovat. Svět znehybní a potemní.

A přesně to teď zažívám. Každý dech mě při nádechu i výdechu řeže, nepřináší mi úlevu ani slitování. Protože jsem sám a vše, co jsem kdy udělal špatně, teď způsobilo, že Embry už nikdy nebude dýchat stejný vzduch jako já.

A to na tom ani není to nejhorší.

Ne, nejhorší je zjištění, že jsem nikdy nedýchal stejný vzduch jako můj syn.

Greer je pryč, Embry odešel a já mám syna.

Kterého jsem nikdy nepoznal.

Jehož matkou je moje sestra.

K čertu.

Promnu si obličej a pak i vlasy, které Embry ani ne před deseti minutami líbal. Snažím se znovu nadechnout, snažím se zabránit žebrům, aby sebou škubala trhavými vzlyky, snažím se zastavit slzy, jež mě pálí pod víčky. Bolí to, celé tělo mě bolí, hruď, hrdlo i oči. Jako by mě někdo rozřezal na kusy a teď krvácím.

Svezu se z křesla, na němž sedím, přímo na podlahu svojí pracovny, přitisknu obličej ke koberci a rozpláču se. Pro mladého muže jménem Lyr, kterého jsem nikdy nepoznal. Pro Embryho, jehož Merlin přiměl, aby odmítl moji lásku, a kterého Abilene přinutila, aby ublížil Greer, a tak ochránil mě. Jemuž vlastní svědomí přikázalo, aby se mi postavil.

Pláču pro Greer, protože tu není, protože to neví a jelikož netuším, co si o mně bude myslet, až zjistí, že se mnou otěhotněla moje sestra.

Jak jsem to mohl nevědět?

Převalím se na záda a přitisknu si dlaně na oči. Vidím to za víčky – ohně Gleinu, té osudné vesnici v době války. Morganino ochablé tělo, jež jsem vynesl z kostela. Tehdy v sobě nosila moje dítě, jež jen o vlásek a šťastnou náhodou uniklo uhoření.

A všechny ty roky – jak jen mi může můj syn odpustit všechny ty roky, kdy jsem ho neznal? Jak to jen můžu odpustit sám sobě?

Je toho víc. Embry, jenž mě zlomil a zranil mě… sám zlomený a zrazený.

Greer, nyní s novými stíny v očích, veřejně zostuzena, protože si ji jiný muž vzal silou a já ji neochránil.

Vidím všechny, koho jsem kdy zklamal. Embryho a Greer. Lyra a Morganu. Bezpočet dalších… vojáků a civilistů, amerických občanů a karpatských vesničanů. Lidi, které jsem kdy zklamal, bych ani nedokázal spočítat. Můžu to dávat za vinu jen sám sobě.

Zůstanu tu dlouho, natažený na zemi, s dlaněmi přitisknutými k očím, až mě slzy opustí a já spatřím hvězdy. Nevzpomínám si, kdy jsem naposledy tak usilovně plakal. A nevzpomínám si ani, že bych se někdy cítil takhle osaměle, tak sám. Tak… bezcílně.

Co jen mám dělat? Když mě nenávidí muž, jenž mě má milovat? Když nedokážu ochránit ženu, již oba milujeme? Když mám syna?

Co mám dělat?

„Morgano.“

Po vyslovení jejího jména z mých rtů nastane na opačném konci telefonu ticho.

Nakonec senátorka Morgana Leffeyová promluví. „Pane prezidente.“

„Nedělej to.“

„Co nemám dělat?“ zeptá se moje sestra unaveně. „Chovat se k tobě uctivě?“

„Udržovat si ode mě odstup.“ Zavřu oči a pomyslím na Prahu. Samozřejmě ne roztouženě. Spíš s určitou láskyplností. Byla první milenkou, která mi ukázala, co potřebuju, a to jak tehdy, tak po Jennyině smrti. Přestože mě nenáviděla, pomáhala mi.

Nemohl jsem nebrat na vědomí, že jsem jejím dlužníkem. Ne tváří v tvář tomu novému, strašnému dluhu.

„Proč mi voláš, Maxene?“ zeptá se. „Jde o reformu pro veterány? Protože jsem ti už jednou řekla, že můj výbor nepřistoupí na –“

Skočím jí do řeči. „Jde o Lyra, Morgano,“ oznámím. „Jde o našeho syna.“

Ostře se nadechne a pak se zaraženě odmlčí.

„Kdo ti to řekl?“ zeptá se Morgana nakonec hlasem jako sklo, jež si hraje na kámen. „Neměl ses to nikdy dozvědět.“

„To přece není pravda, ne?“ Procházím se prázdnou rezidencí a připadám si stejně prázdný jako všechny ty místnosti. „Kdysi jsi mi to chtěla říct. Před Gleinem.“

„Ano,“ přizná. „Před Gleinem.“

Promnu si místo na hrudi, kde bývalo srdce, než ho Embry vyrval. „Vím, že mi sakra nic nedlužíš, Morgano, ale proč? Proč jsem to neměl vědět?“

„Říkala jsem si, že jsme si tak kvit. Tys mě nechal umřít a já před tebou zatajila nový život, který jsme spolu stvořili. Tehdy mi to připadalo spravedlivé.“

„A teď?“

Morgana si povzdechne. Úplně ji vidím, jak si mne palcem čelo, jako to dělávám já, kdykoli se zamyslím, jsem vystresovaný nebo truchlím. „A teď nevím.“

„Vyrůstal jsem v přesvědčení, že otci na mně nezáleží. Potom jsi mi na Jennyině pohřbu prozradila pravdu o mých rodičích a já pak už věděl jistě, že otci na mně nezáleží. A tak jsem to sám nikdy nechtěl udělat… nechtěl jsem být takový. Jenže teď jsi ze mě přesně tohle udělala. Udělala jsi ze mě stejného člověka.“

Morgana mi odpoví ostrým hlasem. „Ty si mi tu chceš stěžovat, že jsi nikdy neměl otce? A co moje matka, Maxene? Tu, kterou jsi při svém narození zabil? Myslíš, že mi nechybí? Že mě to nepoznamenalo? Že jsem si nepřipadala ztracená nebo zničená z vědomí, že vlezla do postele s mužem, který nebyl můj otec, a nakonec kvůli tomu umřela?“

„Zatraceně, Morgano, myslíš, že to nevím? Že i mě její ztráta netrápí? Že si nepřipadám poznamenaný osudem za to, že jsem se narodil za takových strašných okolností?“

„Tohle na mě nezkoušej. Měl jsi Altheu. Měl jsi matku. Já měla jen guvernérku Vivienne Mooreovou, a jak to tak u macech bývá, chovala se ke mně zatraceně chladně. Otec byl k ničemu. Vyrostla jsem sama.“

„Měla jsi Embryho,“ poznamenám.

„Tys měl Kay,“ odsekne.

Zastavím se u okna jídelny a vyhlédnu na trávník, v noci černý. Pak za plot, přes reflektory i zadní světla aut projíždějících ulicemi hlavního města, přes zář pouličních lamp a až k obdélníkům oken zalitých žlutým světlem, kde ty nejgeniálnější mozky Washingtonu do noci řeší politiku, lobování a diplomacii.

„Tohle k ničemu není,“ pronesu. „To porovnávání, kdo na tom byl hůř.“

Povzdechne si. „Dobře. Ale pochop, proč jsem si pro Lyra přála něco jiného. Vivienne navrhla, aby ho vychovala Nimue. Nimue je šťastná, hodná a není zlomená. Není jako my, Maxene. Není pošpiněná. A já věděla, že z ní bude lepší rodič než z kohokoli z nás.“

Poslouchám ji. Bolest v jejím hlasu. A něco se ve mně zlomí. „Bylo to těžké? Dát ho Nimue?“

Vydá zvuk, který asi měl být zasmáním, avšak vyzní jako vzlyk. „Neexistuje slovo, které by popsalo, jak těžké to bylo. Když se narodil, byl tak tichý a klidný. Úplně jako ty. Ani neplakal, když jsem ho vložila Nimue do náruče. Jen se na mě podíval, rezignovaný a zamlklý. Jako by čekal, až ho zklamu docela.“

Dlouho pak mlčíme, my oba. Oba ztraceni ve vlastní bolesti.

„Chci mu to říct, Morgano. Chci se s ním sejít.“

„Ne.“

„Ne?“

„K čemu by to bylo? Věříš, že je s námi něco špatně, jenom proto, že jsme se spolu vyspali? Jen si představ, jak mu bude, až se dozví, odkud pochází!“

„A co když Abilene Corbenicová dodrží svoji výhrůžku a stejně to prozradí? Co je horší? Aby se to dozvěděl od nás, nebo z internetu?“

„Maxene, všechno, na čem jsem kdy pracovala, jsem dělala proto, abych Lyra ochránila. Když jsem se o nás dozvěděla pravdu, ochránit ho bylo ještě důležitější. Ani můj bývalý manžel Lorne o něm neví.“

Odstoupím od okna, vrátím se do ložnice, kde na nočním stolku narovnám ohmatanou bibli, a zajdu do šatny. Na toaletním stolku stojí malá fotografie, kde jsem jako malý s Altheou a Kay. Nemám žádné fotky Imogen Leffeyové. Bůh ví, že bych tady v Bílém domě nemusel hledat moc dlouho, abych našel portrét Penleyho Luthera, ačkoli se mi do toho nechce.

„Moji skuteční rodiče přede mnou taky něco tajili,“ pronesu nakonec. „Dozvědět se pravdu ve třiceti šesti pro mě nebylo o nic snazší, než kdybych se ji dozvěděl ve čtrnácti.“

„Nechci, aby to břímě nesl,“ opáčí. „Copak to nechápeš? Bude lepší, když se to nikdy nedozví.“

Pak ho ale nikdy nepoznám, vykřikne moje sobecká stránka. Bože, jak moc jsem vždy chtěl dítě, které bych mohl objímat, vychovávat a milovat, a teď zjistím, že už mám syna, jenž se brzy stane mužem, a vědomí, že ho nikdy nepoznám, mě ničí.

Nejde ale jen o moji sobeckou touhu ho poznat, to vím. Jde o to, co je pro něj nejlepší, a ačkoli s Morganou nesouhlasím v tom, že je pro něj lepší, když uvěří lžím, které mu od narození namlouvali, docela její obavy chápu.

„Rozumím,“ ujistím ji. „Ale prosím, podívej se na to z mého úhlu. Už tak jsem spáchal dost hříchů… Nechci je navršit ještě tím, že bych lhal. Nechci si nechat ujít další části života svého syna.“

Ticho.

Posadím se k toaletnímu stolku a nahmatám Greeřiny náhrdelníky. Přejedu prsty po úzkých řetízcích a jemných přívěscích.

„Promyslím to,“ prohlásí Morgana nakonec. „Nic neslibuju, ale… ale promyslím to.“

Zavřu oči. Snažím se znovu uvažovat jako prezident. Jako voják. A ne jako muž, jehož právě ranil jeho nejlepší přítel a milenec. „I my se musíme připravit, Morgano. Pokud Abilene zveřejní pravdu o Lyrovi, znamená to, že se svět nevyhnutelně dozví i o nás. O tom, k čemu mezi námi došlo.“

„Ano,“ odpoví a hlas se jí zvedne do přísného senátorského tónu. Řešení skandálů. Tohle zná, v tomhle se cítí jistá v kramflecích. „Domluvím se s vedoucím svého štábu, aby se sešel s Kay a Trieste a probrali, jak to před médii společně podáme.“

„Kay končí coby vedoucí mého štábu,“ oznámím s pohledem upřeným na fotografii nás dvou, když jsme byli malí.

„Proč, proboha?“ zeptá se Morgana podrážděně. „Je nejlepší, koho v týmu máš.“

„Právě proto ji jmenuju svojí viceprezidentkou,“ vysvětlím trochu netrpělivě. „Nebo jsi zapomněla, že Embry končí v Bílém domě a chce kandidovat proti mně?“

„Ach,“ vydechne. „Tohle.“

„Z vás dvou bude skvělý tým.“

„Stejně jako z tebe a Kay,“ připustí.

„Tomu říkám symetrie. Bratr a sestra na obou stranách.“

„A bratr a sestra proti sobě,“ dodá se smíchem. Na okamžik si vzpomenu na Prahu. Uvažuju, jaký život bych vedl, kdybych ji poznal jako svou sestru, kdybychom se mohli mít rádi, jak to mezi sourozenci bývá, místo… No.

Její smích se změní v povzdech. „O Lyrovi ti řekl Embry, že?“

„Ano.“

„Tak moc tě chtěl chránit před pravdou. Chránit Lyra a mě, aby se to nedozvěděla veřejnost. Asi se na tebe hodně zlobí, že si to nakonec rozmyslel.“

Za zavřenýma očima si ho vybavím u sebe v pracovně, chrpově modré oči má plné bolesti, v koutcích rtů i na čele vrásky vzteku a rozhořčení.

„Asi mě nenávidí.“

„Možná ano,“ souhlasí Morgana. „Ale nikdy tě nepřestane milovat. Takový máš na lidi účinek.“

Otevřu oči a zadívám se na sebe v zrcadle. Spánky mám prokvetlé šedinami, ústa vážná, na čelisti jednodenní strniště. Unavený bývalý voják. Muž, který ubližuje lidem, jež miluje, a ujíždí na tom. Nezasloužím si jejich lásku. Vtipné, že až do dnešního dne jsem nikdy nepochyboval o tom, co si zasloužím, a teď…

„Mám na lidi takový účinek?“ zeptám se. „Spíš mi připadá, že lidi svojí láskou spaluju na popel. Využiju je, až z nich nic nezbyde. Na nikoho, koho miluju, nečeká šťastný konec, copak sis nevšimla? Jen být v mojí blízkosti poznamená jejich život tragédií.“

Nevím, proč to Morganě všechno přiznávám. Je jednou z těch, komu jsem ublížil. Komu jsem zničil život jen tím, že jsem se v něm ocitl. A když pominu tento telefonát, od mého seznámení s Greer jsme spolu mluvili jen o memorandech a financích. Nemáme ve zvyku se jeden druhému svěřovat.

„Už když jsem tě poznala, věděla jsem, že to skončí tragédií. A přesto bych na tom nic nezměnila. Ani jedinou věc.“

Chladné ocelové jádro jejích slov obklopuje vzdor, jako by mě vyzývala, ať jí odporuju. A já na to přistoupím.

„Proč, Morgano? K čemu to je? Tolik… utrpení… a k čemu?“

„Co ti na to mám říct?“ zeptám se. „Že každá část tvého života byla poznamenaná náhodou? Že to všechno byla jen shoda okolností?“

Náhoda. Náhoda, že žena, kterou jsem přivedl do jiného stavu, je moje sestra. Náhoda, že její nevlastní bratr je jednou ze dvou lásek mého života. Náhoda, že můj otec byl také prezidentem a že jeho viceprezident je dědečkem mé manželky.

V životě člověka může dojít k mnoha náhodám, a přesto mi tohle připadá příliš.

„Ne,“ odpovím. „Nechci, abys řekla právě tohle.“

„Tak se musíš smířit s tím, že se stalo, co se stalo, a že minulost nezměníš. Je jenom přítomnost.“

„Přítomnost,“ zašeptám. Přítomnost, kdy mi můj malý princ utekl a teď kandiduje proti mně. Přítomnost, v níž možná všechno ztratím. A možná si to zasloužím.

„Maxene, já…“ Zhluboka se nadechne. „Nikdy jsem nepochybovala, že z tebe bude báječný otec. Jsi dobrý člověk. Skvělý muž. Ten nejlepší ze všech.“

Pevně uchopím Greeřin náhrdelník a hlas se mi svírá bolestí. Pořád před sebou vidím Embryho obličej. Slyším jeho slova.

Rozdíl je v tom, že já se nebojím udělat, co je potřeba. A ty podle mě ano.

„Nepřipadám si jako skvělý muž.“

„Kdyby sis tak připadal, nebyla by to pravda.“

Netuším, jak na to odpovědět. Připadá mi to nesprávné i správné zároveň, ta představa. Že skvělí muži a ženy musí být plní pochybností a pokory.

„Napadne tě, co máš dělat,“ ujistí mě. „Ohledně Lyra, ohledně Embryho i ohledně Melwase. Vymyslíš, co s tím.“

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Motto

Prolog

ČÁST PRVNÍ

MEČ

1. kapitola

2. kapitola