Larrymu G. z Deer Parku v Illinois

Stejně jako Barlozzo je i on určitě jedním z třiceti šesti.

Jednou večer se u nás zastavil a všechno se navždy změnilo.

Antonia and Her Daughters

Copyright © Marlena de Blasi, 2012

Translation © Simoneta Dembická, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-809-8

Poznámka autorky

antonia a její dcery je pravdivý příběh. Na ochranu nedotknutelného práva členů rodiny na soukromí a svébytný způsob života jsem změnila jejich jména, a místo, kde se děj ve skutečnosti odehrál, jsem umístila do jiné lokality v Toskánsku.

V roce 2010, jednoho květnového rána před svítáním, Antonia tiše zesnula ve věku jednaosmdesáti let, dvanáct dnů po našem posledním setkání. Příběh, který mi vyprávěla v průběhu léta roku 2003, předala svým dcerám v řadě dopisů, které začala psát v roce 2004 a které byly nalezeny v její pozůstalosti.

Antonia mi často opakovala, že si přeje, abych napsala tuto knihu – „až tady nebudu“ – a stejné přání vyjádřila i ve svých dopisech. Její dcery, vnučky a pravnučky s tím souhlasily, a ze všech těchto žen mě zejména postavy, které jsem nazvala Filippa a Luce, k tomu s neutuchající vervou pobízely.

Hodně věcí bylo pro mě těžké do vyprávění zařadit. Na mnoha křižovatkách jsem byla v pokušení dopustit se hříchu něco vypustit, anebo alespoň tu a tam trochu přikrášlit. Několik pasáží jsem původně vymazala, přesto jsem je – nikoli bez úzkosti – do textu vrátila. Taková je morální povinnost autora, který se zaváže, že bude vyprávět něčí příběh pravdivě.

PROLOG

Zima

odcházející slunce se snaží naposledy proniknout bledě žlutými sněhovými mraky. Před zchátralou bránou domu číslo 34 na via del Duomo máváme addio za velkým modrým náklaďákem, na jehož prázdné korbě chřestí spleť popruhů a plachtovin, jak se vleče po kameny dlážděné cestě nahoru ke katedrále. Jako kdybychom čekali na nějaké znamení, zůstáváme tam s Fernandem stát a objímáme se kolem pasu ještě dlouho poté, co nám vůz zmizí z dohledu. Ano, přemýšlím, teď nastala chvíle, kdy se otočíme, vejdeme do domu a vystoupáme po schodech do tanečního sálu. Do zrestaurovaného, vydrhnutého, nablýskaného sálu s čalouněným nábytkem, provoněného kouřem z polen, přiložených ráno do krbu. Nastal okamžik, na který jsme dva roky toužebně čekali, o kterém jsme snili, a do kterého jsme investovali všechny peníze. A teď? Poprvé není seshora slyšet bušení kladiv, nadávky ani zpěv. Nikdo tam není. Zmizelo pět dělníků z Neapole, které jsme začali považovat za naše nezdárné syny, zmizeli čalouníci, kteří – podobni cukrářům zdobícím dort – přinášeli závěsy a nabírané záclonky, kus po kuse, a židle a pohovky, kus po kuse, klikatými zadními uličkami ze svého ateliéru k nám, do čísla 34, kolem zvědavých sousedů, kteří postávali podél cesty, aby si prohlédli jejich dílo. Tolik červené, skoro všechno je v nějakém odstínu červené, komentovali to nechápavě a nespokojeně pomlaskávali. Odešel i truhlář, který vyrobil dvě nohy od kuchyňského stolu kratší než ty druhé dvě, a zapřisáhl se, že to udělal záměrně, protože teprve ten náklon dodává místnosti tu správnou perspektivu. Opovážila jsem se ho zeptat na talíře, které budou zcela jistě sjíždět směrem k osobě sedící za nejnižší hranou stolu. Zatímco předváděl jemné nuance fyzikálních zákonů tím, že plnil talíře a skleničky různým množstvím vody, s přezíravostí typickou pro jednání s kulturním barbarem – což je postoj, s nímž se obvykle setkávají všichni přistěhovalci a na který je třeba reagovat s jistou dávkou pokory – prohlásil: „Tady lidi přizpůsobují život umění.“ Odešel i kameník s koňskýma očima a hustými řasami, ověšený řetězy, který přecházel z místnosti do místnosti a se strohostí popravčího se věnoval všem mramorovým povrchům, i elektrikář, který toho neměl moc na práci vzhledem k tomu, že všechny lustry a nástěnné svícny byly na svíce, a tak začal pomáhat instalatérovi. Všichni byli pryč. Stala se z nás jedna velká, bujará a vysoce funkční rodina, ale teď všichni odešli a zůstali jsme jen my dva. Věci máme vybalené, kuchyni zprovozněnou, na zadním hořáku se v terakotovém hrnci pomalu dusí bílé fazole s pancettou a šalvějí na červeném víně, žluté dřevěné baldacchino, které jsme si přivezli z Benátek do Toskánska a potom sem, je smontované, peřiny z červeného hedvábí na posteli pod ním načechrané, na zadní terase naskládané dříví na otop, povlečení je v prádelníku, brokáty a damašky přitlučené ke všem alespoň zdánlivě poddajným povrchům. Až vyjdeme po schodech, budeme konečně doma. Tak proč tady s Fernandem stojíme a mrzneme?

„Neměli bychom jít dovnitř?“ ptá se.

Podívám se na něj – hledí na mě. Čeká, až mě zasnění přejde. „Jasně. Pojďme. Vykoupeme se, odpočineme si a…“

„A pak se projdeme na náměstí a chvilku si posedíme ve Foresi. Va bene?“

„Myslíš, že přijde někdo známý? Miranda anebo Neddo? Nebo možná Barlozzo? Myslíš, že někdo přijde?“

„Po těch dvou dlouhých letech čekání a práce bych řekl, že nás nechají, abychom oslavili první noc v tančírně sami a po svém.“

„A je to tak lepší, že jo?“

„Určitě. A teď pojď se mnou.“

V nemotorných pracovních botách s vyboulenou špičkou zakopávám o schody. Počítám je: uno, due, tre, quattro, jako kdybych nevěděla, že jich je dvacet osm. Zastavím se na prahu, dvoukřídlá brána je stále otevřená dokořán. Klepadla v podobě maurských hlav v průvanu drnčí o zrezivělé kovové pláty. Z nebe se sype sníh. Jako cukr prosévaný sítkem. Pohlédnu přes zábradlí dolů a vidím, že hokynář odvedle zastavil Fernanda, aby si s ním poklábosil o fotbalu. Nechci jít dovnitř – ještě ne, ne bez něj – a tak si sedám na horní schod, zády se opřu o drsnou zeď. Přehodím nohu přes nohu a zavřu oči. Zhluboka se nadechnu, abych uklidnila bušení srdce, a říkám si, že se přece nic moc nezmění, teď když jsme doma. Budeme pokračovat v prozkoumávání města a přilehlých comuni, bloumat po ránu po tržištích, dávat si espressi a zákusky u Mantucciho. Budeme vařit a péct. Střídat život ve městě s pobytem na venkově. Budeme se toulat po lesích, polích a vinicích za všech ročních období. Budeme se brouzdat mokrou trávou za podzimního rána a plašit malé ptáčky, kteří s třepetáním vzlétnou do korun stromů, budeme rozhrabávat tlející listí a šátrat holemi pod sukovitými kořeny starých dubů, kde se krčí tlusté hřiby vonící humusem a něčím temným a zakázaným. Sotva nasbíráme plný košík, budeme je ochutnávat, grilované na roštu nad ohněm, potřené česnekem a pokapané kvalitním olivovým olejem, jejich šťáva bude kapat na tlusté krajíce chleba rozložené na pánvičce pod roštem. Budeme sbírat ostružiny, ruce budeme mít popíchané od trnů šípkových keřů, budeme sbírat kaštany, veliké jako švestky, nakrojíme je do kříže a budeme je opékat, dokud jim nezčernají a nepopraskají slupky. V dubnu zaboříme starodávnou, ručně kovanou zahradnickou lopatku, kterou nám daroval Neddo, do kypré jarní hlíny a pod kořeny nově rašících bylinek. Svážeme je do svazků kousky kuchyňského motouzu, který mě Miranda naučila nosit v kapse sukně, abych jej měla vždy po ruce. Bude z nich salát na večeři.

Pronajmeme si pozemek od farmářů v Canonice a ovineme výhony rajčat kolem bambusových tyček, melouny budeme hýčkat pod skleněnými zvony a vysázíme dvacet řádků dýní. A když budou jejich žluté květy velké jako lilie, otrháme je, omyjeme v pramenité vodě z Tionu, otřepeme dosucha, rozděláme oheň v jámě na kraji louky, namočíme je do pivního těstíčka a přímo tam je osmažíme. Křupavé, dozlatova osmažené je všechny sníme rovnou z pánvičky. S čerstvým chlebem, hlávkovým salátem, olejem z polní láhve a vločkami mořské soli promnutými v dlaních. S ničím víc, jen vínem. Až zapadne slunce a na noční nebe se vyhoupne rudý květnový měsíc, bude tam nahoře chladno, kvečeru možná zima. Žluté lucerny lemující cestu dolů k římské bráně budou svítit jako roztroušené hvězdy a budou tam s námi Luca a Orfeo, Miranda a Neddo a Tilde. A Barlozzo. Takové budou naše všední dny. A budou trvat, dokud budeme naživu. Dokud nám to střet našich osudů s naší vlastní pošetilostí dovolí. Nevyhnutelnou pošetilostí. Celkově je to krásná představa jedné či dvou posledních kapitol lidského života. Jak pro tu část života, kterou si bude Pollyanna v mém srdci navždy romantizovat, tak pro tu, která je opravdová jako nebe a země. Ano, je to příjemná představa. Tak proč potom cítím ten vnitřní neklid?

Je to strach? Bezejmenný, beztvarý a nepojmenovatelný? Jak se tomu říká ve velštině? Hiraeth. Ani ne tak strach, jako spíše touha. Něco jako nostalgie. Je to tím, že mi bude chybět ten chaos a zmatek, to očekávání a život za pochodu, kde postavy vstupují na scénu a mizí jako kompars v divadelní frašce? Ano. Nechala jsem se pohltit vírem té činorodé aktivity? Další ano. Chci si dál lebedit na tom snovém místě, kde jsme sice měli domov, ale ne tak úplně, na tom vzdáleném, prchavém místě někde mezi začátkem a koncem? Přechodný stav. Lavori in corso: nedokončená práce. Myslím, že ano. A přitom jsou začátky tvoje silná stránka, copak jsi zapomněla? Žena s pohádkovým příběhem, na to jsi také zapomněla?

Dívá se na ni přes celou místnost a ví, že ona je ta pravá… není to sen každé ženy? A potom, v maličkém středověkém kostelíku s fasádou z červených cihel obrácenou k Benátské laguně, za opálového šerosvitu plamenů stovek svící a v pižmové vůni páleného kadidla jsem se za něj provdala a prožila s ním tisíc dnů v Benátkách. Otočily se stránky devíti let a dnes večer se stěhujeme do čerstvě zrenovované tančírny v paláci z šestnáctého století v horském městečku v Umbrii… Ano, je to život jako z pohádky. Nechybí ani nezbytní démoni a hrůza a klopýtání v temnotě. Snem každé ženy je skutečný život. Jak jsme si všechny podobné. Navzdory opálovému šerosvitu a pohledu očí přes celou místnost.

Jako všichni mám právo na pochybnosti, nebo ne? Na nepojmenovatelný strach, na bušící srdce. Dokonce i na opožděnou sedmiletou krizi mezi mnou a Fernandem. Měli potíže i v Kamelotu? Slabé otřesy pod povrchem? Dokonce i nejčistší láska je nestálá. Poznamenaná bezvýchodností. Další lidský stav. Ten, proti kterému bojujeme a který popíráme a k němuž se zřídka hlásíme. Jako kdyby byl hřích váhat, cítit nejistotu, únavu, zavřít dveře. Zamknout je. Ale ne, to není ono. Víš, že to tak není. Ať je to cokoli, ten nepojmenovatelný strach, je to mezi mnou a mnou. Mezi mnou a bohyněmi Osudu. Ježíšikriste, co to se mnou je?

Jak je to dávno, co jsem začala chápat, že ani vůle, ani činy, ani zásluhy ani hříchy neutvářejí náš život? Bylo to tehdy, když jsem se zeptala sestry Marie Pauly, proč potrestala mě, přestože podváděla ta druhá?

„To je úděl osudu,“ řekla a vytáhla kapesník schovaný v rukávu, vysmrkala se hlasitě, jako když loď vplouvá do přístavu, a vrátila kapesník na místo. Osud, dítě.

„Je osud to samé jako Bůh?“ zeptala jsem se.

„Myslím, že Bůh je jen jiné jméno pro osud. Jedno ze jmen. Osud je jméno starší než Bůh.“

„Tak proč se nemodlíme k osudu?“

„Protože Bůh umí lépe naslouchat.“

Stály jsme v maličké cele, kde měla kancelář. Vonělo to tam voskem na podlahy, inkoustem a zelenými jablky, jimiž byly obsypané větve stromu za otevřeným oknem. Seděla na židli před stolem, místo na své vysoké židli za ním, a přitáhla si mě, abych se jí posadila na klín. Zblízka byly lépe vidět její vousky, trčely přímo do stran jako kočičí, a vypadala smutnější než zdálky.

„Je osud světec?“ zeptala jsem se.

„Ne, není to světec.“

„Je jako ďábel?“

„Ne, není jako ďábel, vůbec není jako ďábel, i když někdy…“

„Někdy co?“ Strašně jsem se snažila nezírat na její vousky, ale nedokázala jsem přestat.

„Osud není snadné vysvětlit,“ řekla.

„Jako zázraky a záhady a takové ty věci v Bibli?“

„Jako takové věci.“

„Já vím. Zase skončíme u víry. Prostě věř a pořád se neptej ,proč‘?

„Obávám se, že je to tak.“

„Ale mě to trápí. Ani ne to, co se stalo ráno, ale to o Ježíši. Rozumím té části z jeho dětství, když mu Panna Marie udělala kolébku ze slámy a zpívala mu a přišla všechna ta zvířata a lehla si k němu. Ale když pak vyrostl a byl tak laskavý a hodný, a ti vojáci ho přesto zabili a Panna Marie pak plakala, tak proč Bůh Ježíši nepomohl? Bůh přece může všechno, nebo ne? Tak proč?“

„To je další ,proč‘, nebo ne?“

„Je to stejné, jako když Bůh ráno nepomohl mně?“

„Myslím, že ne. Dnes ráno, to byl…“

„Osud? Takže osud je mocnější než Bůh?“

„Já nevím, dítě. Myslím, že jsou možná jedno a to samé. Ale myslím si, že to nemáme vědět.“

Nepamatuji si, o čem jsme se ještě bavily, ale celé roky – a někdy dokonce i dnes – si přeji, abych se tehdy dotkla její ruky. Její tváře. Už tehdy jsem věděla, že já budu v pořádku, ale nebyla jsem si jistá, jestli ona někdy bude, anebo jestli vůbec někdy byla.

Takže v šesti letech, když jsem seděla na klíně sestry Marie Pauly, jsem poprvé slyšela o osudu. Kostky jsou vrženy, nebo ne? Počkej, a nějak to dopadne. Ale přesto zůstávají místečka, která Bohyně osudu nechávají na nás. Drobné skuliny. Dělej všechno dobře. Dělej toho dost. A pak udělej ještě víc.

Stačí to? Všechno to potulování se uličkami dlážděnými kočičími hlavami z caffè do baru, z jednoho roztomilého obchůdku do druhého… pěší procházky přes most a po lesích, zábavné sbírání plodů, ta rozkošná venkovanka v pastelově zelené taftové sukni a Barlozzově starém propínacím svetru? Mé ruce fornariny v jeho rukavicích bez prstů. Stačí to? Nevím, jak změřit věci, které dělají mne mnou. Kdybych se na sebe mohla podívat do zrcadla méně milosrdného než je moje vlastní, koho bych viděla? Jinou ženu, než tu, kterou znám? Ženu, která s věkem působí poněkud legračně, vystrojená jako postava z La Bohème při cestě na tržnici, která si prostírá k večeři na pšeničném poli, naslouchá zpěvu slavíka s rukama zabořenýma do mouky, s myšlenkami v oblacích, která si všechno plánuje na den, aby jí večer neuniklo proměnlivé světlo. Pospěš si. Světlo nepočká, vždyť víš.

Kráčím zpět k zábradlí, nakláním se přes něj a hledám Fernanda. S přítelem jsou zabraní do živé debaty, jeden druhému zapalují cigaretu. Pozoruji mokrý sníh, jak s cinkáním dopadá na dlažební kostky, zní to jako hra na harfu v mollové tónině. Přemýšlím, jaké byly ty ženy, co zde stály a dívaly se přes zábradlí přede mnou. Čekaly radostně, s hrůzou, zklamaně? Ty, které stoupaly po dvaceti osmi schodech v renesančních šatech, jejichž lem se vláčel bahnem. Ty v černých koktejlových šatech se sobolí štólou přes ramena a v kloboučku se závojem. Představuji si je, přitažlivé, obyčejné, sešlé stářím, zářivě krásné, jak si uhlazují sukně, štípou se do tváří, rvou si vlasy. Jak se to stalo, že tu teď stojím já a natahuji ruce vstříc jejich duchům, na tomto místě tak tichém, až na zvuk harfy a tlumený hlas mého chotě? Ta bestie v mé hrudi stále divoce buší.

Bohyně osudu. Uhlazují si sukně, štípou se do tváří, rvou si vlasy, jaké potěšení a hrůzu a zklamání vyměřily pro mě?

Fernando vystoupá po prvním rameni schodiště a z odpočívadla mě osloví: „Giovanni potřebuje odnést nějaké víno a další věci z magazzino. Není mu moc dobře. Jdi dovnitř, já budu za chvilku zpátky.“ Pozoruji ho přes zábradlí, říkám mu, aby nespěchal. Pod portone se otočí. „Mimochodem, Giovanni říkal, že se za ním zastavil Neddo a požádal ho, aby nám řekl, že se vrátí kolem sedmé. A někdo byl s ním, asi bratranec. Givanni neví přesně, kdo to byl.“

***

S kapsami saka vyboulenými dvěma lahvemi červeného vína vytáhne Neddo papírový pytlík z vnitřní kapsy a vysype jeho obsah na zem, přímo ve dveřích. „Sale. Sůl. Proti duchům.“

„Já už jsem pověsila levanduli nad každé dveře, abych je přivítala.“

Oba nás objímá. „Tanti auguri,“ opakuje stále dokola. „Všechno nejlepší.“

„Jo, a lui si chiama Biagio.“ Uvede dovnitř svého společníka. „Marleno, Fernando, tohle je můj švagr z Toskánska. Manžel mé sestry Giorgie.“

Drobný, bronzový jako srpnová pšenice, má i tento Biagio v kapsách dvě lahve vína a já se musím smát, když si vzpomenu, že jsem si ještě před chvílí nebyla jistá, jak strávíme první oficiální večer doma, v čísle 34.

Neddo mluvil s Mirandou, která mluvila s Tilde. Ne, Barlozzo se neozval, ale má dojem, že viděl jeho auto zaparkované před scuola materna, když procházeli s Biagiem kolem. Začnu počítat. Máme ty fazole. Chléb. Půlku toskánského salámu finocchiona, ochuceného divokým fenyklem. Pečené hrušky. Budeme v pohodě.

Ozve se bzučák u dveří. Barlozzo nese svou obětinu v podobě vína v igelitové tašce pověšené přes rameno, jako kdyby v ní spalo nemluvně. Miranda opatrně položí do mých natažených paží dřevěnou přenosku na ovoce. „Piano. Piano,“ varuje mě.

Polévka z kaštanů a slaniny v misce přikryté talířem a omotané kuchyňskou utěrkou. Pečený králík nadívaný klobásou.

***

Neddo nechává prostor švagrovi, stejně jako Barlozzo, a tak je Biagio středem pozornosti nejdřív u stolu, a pak i u krbu. Stejně jako jeho otec a děda před ním, i on je fattore, správce na velkém statku v západním Toskánsku – Il Castellettu. Je to dobrý vypravěč, zdá se, že jeho repertoár příběhů – bez ohledu na to, kde začínají a kde končí – se točí kolem jediné ženy. Ženy jménem Antonia.

„Její rodiče farmařili na malém pozemku v kopcích Lunigiany. V sedmnácti to bylo vysoké, pěkně stavěné děvče s hustými černými vlnitými vlasy – mně bylo tehdy teprve devět, ale pamatuju si, jak tehdy vypadala – a dvořil se jí signor Tancredi, mladší syn mých zaměstnavatelů, manželů de Gaspariových, a taky si ho nakonec vzala. Sedlácká dcerka si brala syna místní šlechty. V šesti údolích kolem se dlouho o ničem jiném nemluvilo. Ne, to vlastně není pravda, teda ne celá pravda, protože se o tom nepřestalo mluvit celé roky. Úplná pravda je, že přes všechno, co se od té doby odehrálo, přes všechny války a strasti, narození a smrti, lásky a zrady, si lidi o Antonii pořád povídají. Ona je totiž personaggio, takový typ člověka, co si lidi vybírají za hrdinu, nebo za padoucha. Je to tvrdohlavá, výstřední a krásná ženská. Jo, ještě pořád je krásná. Lidi ji považují za světici, svůdnici, rebelku i fanatičku – mění se to podle situace. V každém případě je to pravá Toskánka. Stejně jako její dcery – má dvě: Filippu a Luce. A ty mají taky dcery, Filippa Violu a Isottu a Luce Sabinu. Isotta má taky dceru, ta se jmenuje Magdalena. Sedm žen. Čtyři generace. Všechno jsou to modrooké amazonky a všechny žijí spolu ve velké vile na kopci… jednou ji uvidíte na vlastní oči. Aspoň doufám.“

***

Naši milí přátelé už odešli. Fernando je na terase a kouří poslední cigaretu před spaním, já jsem nám na dobrou noc nalila koňak do dvou stříbrných číšek. Lehám si na teplou dlažbu před krbem a čekám na něj. Přemýšlím o té Antonii. Jak ji to Biagio nazval? Světicí, fanatičkou? Svůdkyní. Řekl, že je krásná. Zajímalo by mě, jakou dávku potěšení a hrůzy a zklamání vyměřily Bohyně osudu pro ni. Jí asi ta bestie v hrudi nikdy divoce nebušila. Nebo ano?

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG