Július Paňko

Levoška

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Július Paňko

Preklad: Mária Paňková-Hankovská

ISBN: 978-80-971787-2-7

Takú letnú horúčavu si nepamätajú ani najstarší očití svedkovia. Pravdepodobne ich pamäť utrpela práve z tej horúčavy. Predtým, v tom čase, zaznievali správy v rádiu, v televízii o rekordných úrodách. Tohto leta médiá informovali o rekordných teplotách. Horúčava sušila peňaženky a zároveň napĺňala krčmárom vrecká. Zem sa pokryla puklinami, rozširovali sa požiare, politici delili krajiny, prijímali také rozhodnutia, akoby boli ukuté na nákove v kováčni tejto páľavy.

Aj mňa tohto leta od šiestej rána do šiestej večera na stavbe diaľnice na Morave, neďaleko Brna, počas celučičkých dní, prepichovali neúprosné slnečné lúče. V oblečenej červenej cestárskej veste, aby moju vysmaženú postavu zbadali šoféri, ktorí vozili hlinu z budúcej diaľnice, som čistil cestu od blata, od ktorého sa zašpinili kolesá ich strojov.

Spomedzi vodičov som obrátil pozornosť na toho v červenej LIAZ-ke. Zaujal ma jeho vzhľad, pripomínal mi môjho suseda, už nebožtíka, Bočkára. Hneď som odmietol svoj postreh, lebo som si uvedomil svoju situáciu, obával som sa, aby ma tu nikto z mojich známych, mojich krajanov nespoznal. Všetko bolo veľmi čerstvé. Nešikovalo by sa mi vysvetľovať, čo tu robí niekdajší predseda končavského družstva v červenej veste cestára. Duševná bolesť sa ešte neutíšila. Ťažko je zmieriť sa s tým, keď človek od mala bol zviazaný s prírodou, pôdou, podriaďoval tomu celý svoj život, život rodiny. Jeden systém poľnohospodárstva sa rozpadol, do nového ma v päťdesiatke nikto neťahal. A tak som zmizol z práce v Končave, ocitol som sa tu, na tejto stavbe v červenej veste, vyzbrojený lopatou, metlou, fúrikom. Snažil som sa zmiznúť z očí všetkých neľútostných posmešníkov, ktorí nepoznali súcit.

Ale tá podobnosť toho mladíka so starým susedom Bočkárom bola neuveriteľná: postava, tvár, úsmev.

V čase obedňajšej prestávky som sa mu prihovoril, vyjavil som mu môj postreh, že sa podobá na môjho suseda.

„Může byt, má maminka pochází z východu Slovenska.“

Myklo ma a zároveň aj zaujalo, čo z toho vyjde najavo.

„Buďte taký láskavý, moholi by ste mi povedať presnejšie, odkiaľ?“

„Nikdy jsem tam nebyl, ale je to malá vesnice Končava.“

Neuveriteľné! Žeby to bola pravda? Aký malý je ten svet. Momentálne som nevedel, či pokračovať vo vyzvedaní, lebo moja predtucha z tej podoby a informácia mladého o Končave hovorí jasne, že ten mladík Honza je mojím krajanom. A tak som sa dostal pred dilemu, či odhaliť svoju identitu, alebo ju zatajiť.

„Tak co, pane, proč jste zatáhl brzdu? Jste ze Slovenska, ne?“

Predsa zvíťazila moja prirodzená zvedavosť. Už odmalička som bol zvedavý ako cigán na včely.

„Pre každý prípad, ako sa volá tvoja mama?“

„Levoška“, - zvolal mladík. „Vy jste od tamtud?“

„Tak ju pozdravujte!“

Zároveň som sa na seba zlostil, že odhaľujem svoju osobu.

„Od koho pozdravovat?“

„Od Jurka Loziňaka.“

Spomienky na Pentelevičovu rodinu, v ktorej sa narodila Levoška, vo mne vyvolávajú zvláštne pocity, vyvolávajú problémy zmyslu života, vzťahov medzi ľuďmi, problémy lásky, radosti. Vyvolávajú vo mne pocity viny, kdesi v hĺbke duše sa ozýva omrvinka hanby za seba, za rodákov z mojej dediny.

História Pentelevičových – to je história mojej dediny Končava.

2

Džadžo Pentelevič sa dostal do Končavy zložitými, krivolakými životnými cestami. Na Slovensko privandroval pri hľadaní práce z Poľska, zo severnej strany Beskýd, ešte v čase medzivojnovej republiky. Nezašiel ďaleko od svojho domova. Zastávka sa naskytla na južnej strane Beskýd, hneď za hranicou v dedine Končava, presnejšie v lese Mazgalica, kde našiel svojej rodine obydlie a pre seba – prácu v lese. Bývanie – drevený barak aj celý les patril firme „Gross“. Les Mazgalica, presnejšie povedané, údolie zarastené lesom, je oddávna životodarnou miazgou končavských ľudí, ako aj ľudí z dedín údolia poniže nej. Tu vyviera potok, čo preteká dolinou. Tu ľudia nadobúdali drevo na stavbu svojho obydlia. Tu nachádzali prácu. Mazgalica bola a je útočiskom pre zvieratá, pre ľudí. Tu starý Pentelevič priviezol na arche – na rebrináku svoju rodinu, kravu, niekoľko sliepok, psa a mačku, aby prežil svoj životný osud. Obyvatelia baraku sa často menili. Kedysi tu prebývali „Pujďaci“ od Sniny, prichádzali „Maramoroščania“, „Ďapalovčania“, no všetci sa tu ocitli kvôli robote v lese. Zásadne boli všetci muži. Svoj osud nechávali doma. Ale pre celú rodinu barak do Pentelevičového príchodu nikdy nebol prístreškom.

Lesní robotníci, ktorí prechádzali okolo baraku, s údivom pozorovali tú čudnú lesnú rodinu. Divili sa, že rodina sa usadila na tej pustej samote. Najväčšiu zvedavosť u nich vyvolávali deti: Michal, Zbyšek a Baška. Akoby aj nie, veď taký boží trest hocikde a hocikedy nevidieť, aby v jednej rodine boli tri rozumovo zaostalé a hluchonemé deti. Pri stretnutí s Pentelevičovou manželkou Paulínou s porozumením vnímali jej kamennú tvár. Jej chudorľavá, zatvrdnutá tvár akoby bola symbolom, vonkajším prejavom zmierenia s nežičlivým osudom. Črty jej tváre mäkli, stávali sa nežnejšími, keď sa pozrela na svojho zdravého synčeka Vojtecha.

Pentelevič sa pýšil svojím synom, vzrastalo jeho sebavedomie ako v lese, tak aj medzi ľuďmi, bral ho na furmanku a zašiel s ním do krčmy, do Žida Moška. Ešte pred dvermi krčmy si Pentelevič zapálil nerozlučnú fajku. Takým spôsobom sa snažil neutralizovať smrad z otvoreného pažeráka. Pentelevič trpel pre svoju nezvyčajnú chorobu, ktorá mu spôsobovala nemalo starostí. V krčme obmäkčil dušu niekoľkými poldecákmi a na hrkotavom voze, vlečúcim sa hore do Mazgalice, chrapľavým, prefajčeným hlasom sa snažil zanôtiť:

Krakovjačik ja ši,

v Krakovje še rodživ,

šejšč ľatek mi byvo,

do školy ja chodživ,

učiv ja še gvatko,

a teraz juž čitam,

jak sa Pannou Matkou...

Vojtech, držiac liace v rukách, sa usmieval „popod fúzy“, lebo otec bol negramotný.

Prichádzajúc k baraku Pentelevičovi sa chrapľavý spev menil na pridusený vzlykot, akoby jeho sebavedomie poroztrusovali po ceste kolesá hrkotavého voza. Lícne kosti ešte viac vynikali nad vpadnutou tvárou. Pred barakom sedeli na klade Zbyšek a Baška. Miško sedel na schodíku do baraku. Stmievalo sa. Povoz ledva zaregistrovali svojimi šeroslepými očkami až vtedy, keď okolo nich prechádzal. Zbyšek sa tešil z príchodu otca a brata. Vyjadroval to gestami rúk a najčastejším jemu vlastným zvukom: abababa...

Baške, ktorá sa usmievala na otca a Vojtecha, vychádzalo z hrdla tiché jujubaj, jujubaj... Ale Michalov pohľad letel kdesi ďaleko pomimo nich, neustále gestikuloval nie tak celými rukami, ale prstami, nevychádzal z neho žiadny zvuk, len cez výdych vzduchu cez pery sa vylúdilo: pupupu...

Zbyšek sa na čaptavých nohách pustil vypriahať kone. Pripitý otec ho niekoľko ráz odstrčil ako dobiedzajúceho psíka, lebo pre svoju neobratnosť viac zavadzal, ako pomáhal.

Paulína s lampášom a šechtárom podišla k Baške, ktorá cmúľajúc palec ľavej ruky, celá ponorená vo svojom nemom snení, potriasla ju za rameno a ukazujúc gestami ťahanie ceckov, brala ju dojiť kravu. Paulína vo svojej jednoduchosti vedela, že len práca môže jej hluchonemé deti začleniť do spoločnosti.

Občas fošnér Krajňak, keď sa zastavil pri baraku, utierajúc spotené čelo a vnútorný okraj lesníckej brigadírky, na všetko pozeral cez prižmúrené oči, vyčítal Pentelevičovi, keď ten hrešil deti za to, že niečo spravili kvôli nevedomosti. „Pán Pentelevič, dajte tie deti do školy. Sú školy práve pre takých..., lebo v tej hluchote vám tu v Mazgalici zdivejú! Budú ako vĺčatá.“ Pentelevič vtedy bezmocne pokrčil plecami a zamrmlal: „Opýtam sa Moška – má styky.“

Keď sa Pentelevič konečne rozhodol opýtať Moška, Moška zobrali aj celú jeho rodinu. Po Mazgalici sa začali motať ozbrojení muži. Z východu sa približovalo vojnové besnenie. Zbyšek a Baška prikladali ucho k zemi, ako to videli robiť otca, a akí boli šťastní, keď pocítili otrasy vzdialeného dunenia a trasúcimi stisnutými päsťami naznačovali zvuky dududu... Michala to vôbec nevzrušovalo. Sediac na schodíku do baraku žil si vo svojom šeroslepom, krátkozrakom svete.

Onedlho začali granáty vybuchovať v Mazgalici. To tajomné, neviditeľné, ktoré v ich hlavách vyvolalo dududu, sa stavalo viditeľné; pociťovali celým telom, ako sa chveje zem, a videli, ako dopadajúce strely vytrhávali zem a zdvihli ju vysoko do vzduchu. Všetci traja pobehávali na šmatlavých nohách hore-dolu okolo baraka ako splašené sliepky pred jastrabom, z ich hrdla sa drali zvieracie zvuky signalizujúce hrôzu, nebezpečenstvo. Pentelevičovi s Paulínou sa ich ledva podarilo zatiahnuť do úžľabiny. Kanonáda sa skončila, ale v ich očiach aj naďalej zanechala des, hoci sa im ani vlások neskrivil.

Nastalo ťažké ticho, akoby všetko vymrelo. Slnko pálilo, na stromoch sa nepohol ani lístoček. Vzduch nasiakol sírou, a vtom spoza senníka prerazili nepríčetné výkriky Penteleviča: „Synu muj! Džecko moje! Čemu ty! Čemu ty!....“

Osud sa im vysmial neľútostným, fatálnym spôsobom.

Pentelevič vyniesol pred senník bezduché telo Vojtecha so zakusnutým jazykom. Paulína pridusene kvílila neveriac, že je mŕtvy, ohmatávala telo. Vyhrnula košeľu, na prsiach sa ukázala neveľká rana od črepiny. „Bože, co to za kara?“ zalamujúc rukami nepríčetne kričala. „Nimrakoch nám lišiš a co najdrožše, to bereš!...“

Odvtedy Zbyšek a Baška už vedeli, čo je to smrť, čo znamená zomrieť, a čo – žiť. A Michal len pohoršene vystreľoval slabiky „pupupu“.

Telo Vojtecha ešte nestihlo ani vychladnúť, keď zrazu sa prihnali vojaci na trojkolkách s prilbami na hlavách a vyháňali ich z baraku s hrozbou: „Ivan, bum, bum!...“ Dokonca nedovolili oplakať mŕtveho synčeka, nedovolili vzdať mu kresťanskú úctu.

Nešťastný Pentelevič bol donútený vykopať hrob, hneď v momente. Vložil doň synove telo prikryté prestieradlom, ale nijako ho nedokázal zahrabať. Podal lopatu Zbyškovi, no ten sa nepodrobil príkazu. Pentelevič vytiahol z plota lieskovú palicu a tak ho ňou lomšil, až ju na ňom polámal. Údermi vyjadroval svoju bezmocnosť. Niet na svete tej sily, aby ho donútila do zeme zahrabať svoju krv. Akoby to bola nejaká zdochlina. Zbyškova vzdorovitosť – nezobrať lopatu do rúk, určite vychádzala z toho, preňho nepochopiteľného čuda, aké prebehlo v tom momente. Pochytil ho strach, že sa takým spôsobom má pozbaviť svojho milého brata. Jeden z vojakov, čo sedel v sajdke – či to z milosti, či zo súcitu – s chvatom sa chytil lopaty.

Také zákutie, akoby Bohom zabudnuté, a nešťastia – až do nebies.

Pentelevič s donútením vojakov znovu naložil voz, tú plačúcu „archu“, a vybral sa v ústrety neviditeľnému životnému osudu.

3

Vojnové besnenie sa prehnalo cez Beskydy, cez Mazgalicu, ľudia sa povracali na svoje, obnovovali, budovali nové príbytky. Túžili čo najrýchlejšie zabudnúť na minulosť, vojnové trápenie, žili pre budúcnosť. Ani pomyslenia nemali, že v Mazgalici bol nejaký barak, že tam žila Pentelevičova rodina.

Jednej noci Končavou zahučalo nákladné auto, zastaviac pred domom vdovy Omaskane. Hučanie auta prebudilo dedinu, lebo tu autá neprichádzajú len tak – alebo niečo privezú alebo odvezú tak, ako nočná búrka. Iba zrána vidieť nové výmole, polámané stromy. Pľúca sa napĺňajú čistým sviežim vzduchom. Vtedy včasráno Končavčania na dvore Omaskane zbadali uprostred rôzneho haraburdia, pomedzi nábytok, stoly, stoličky, periny motajúceho sa, už dospelého Zbyšeka, Michala, čo sedel na schodoch, tiež Bašku v okne, ako si cmúľala palec ľavej ruky. Bolo to takmer divadelné predstavenie pre nás – dedinský detský drobizg navešaný na Halinom plote ako divý chmeľ. Našej pozornosti neušlo to, že Haľa sa presťahovala do prednej izby a že tí traja vydávajú zo seba divné, pre nás nepochopiteľné zvuky a dorozumievajú sa rukami.

Ako nám dospelí vysvetlili, Haľa Omasková je sestrou Paulíny Pentelevičovej. Haľa ovdovela, zostala sama na gazdovstve v akcionárskej novostavbe – povojnového odškodnenia, postavenej z drevených trámov, natretých čímsi čiernym. Keď som bol malý, bál som sa sám stretnúť s Haľou, lebo trpela padúcnicou. Raz som bol svedkom, ako s ňou tá choroba obíjala o cestu neďaleko nášho dvora. S penou na ústach a vyvalenými sklenými očami akoby hľadala u mňa pomoc.

Listy z Končavy sa striedali s listami z Čiech, kde po vojne umiestnili Pentelevičovu rodinu do prázdneho domu po sudetských Nemcoch. Prosba Hali dopomôcť na hospodárstve a Pentelevičova túžba po Beskydách, po blízkosti rodného kraja, sa stali príčinou jeho rozhodnutia presťahovať sa do Končavy pod Mazgalicu. Keď sme sa neskôr dráždiac ho pýtali, kedy sa dostal do Končavy, odpovedal: „Byvo to na ruskiego švientego Pietra...“

Dospelí medzi sebou konštatovali, že na Pentelevičovi vidieť stopy šesťdesiatky. Zakrútené fúzy zosiveli a načisto zožltli od nerozlučnej fajky, kostnaté nohy ešte viac pripomínajú písmeno „o“, vraj slúžil pri jazde. Či je to pravda, to vedel iba on. Ešte viac zachrípol a šíril sa od neho ešte silnejší smrad. Stareckým ho robila bakuľa. A Paulíne ešte viac vynikala kamenná tvár. Hneď bolo jasné, že bude skúpa na slovo. Nič zvláštne, veď nemala s kým rozprávať. Zväčša stačili gestá, ktoré naučila svoje hluchonemé deti, a ďalšie gestá, ktoré deti priniesli zo špeciálnej školy, keď ju nejaký čas navštevovali v Čechách.

Príchod Pentelevičovej rodiny do Končavy zasiahol do spôsobu života celej malej dediny, niečo vyše dvadsať čísel. Končava privykla na cudzích, na pohraničníkov, na lesníkov, ale oni boli mimo ich každodenných sedliackych starostí. Pentelevič sa usadil na Omaskovom gazdovstve, takto zasiahol do života dediny, do jej vzťahov, a to nie je také jednoduché. Dedinčania to musia prežuť, stráviť – a to sa vlečie a vlečie. Končava je k takým krutá. Nájde jeho slabé miesta, chyby a spraví z neho chumaja – hoci len poza oči. Presídlenec býva stredobodom pozornosti dedinčanov v ich každodennom stereotype. Ten, kto ide po dedine, je objektom zvedavých očí, čo striehnu spoza záclon. Keď ide niekto cudzí, upúta osobitnú pozornosť, za tým idú do prednej izby, niekedy idú až k bráne, k ceste.

Pentelevičova rodina s Michalom, Zbyškom a Baškou znepokojila dedinu, vyvolala pochybnosti. „Ten starý Poliak nás nakazí, ktovie, akú chorobu môže zaniesť? Smrdí akoby hnil za živa. Naozaj, a čo tí hluchonemí, ktovie, čoho sú schopní, môžeme sa cítiť bezpečne?! A čo naše deti?!“ Predseda emenvé predložil svoje predsednícke obavy: „Ako sa budú na nás pozerať okolité dediny?!“

Halin dom na hornom konci naozaj upútaval pozornosť; hocikedy tam vznikol krik, keď sa medzi sebou hádali nemí, najviac Zbyšek a Baška, rozliehal sa chrapľavý hlas Penteleviča, keď ich hrešil, čo pre ich uši bolo zbytočné, ale starému bolo ľahšie na duši. Alebo Zbyšek silno reval, keď zdvíhal niečo ťažké, keď rúbal hrčovité drevo – tak si dodával silu. Už zrána dávali o sebe vedieť. Každučké ráno, od jari do neskorej jesene, kráčali umývať sa do potôčika. Prvý s uterákom v ruke, medveďou chôdzou šiel Michal a za ním do pol pása holý, s uterákom cez plece išiel Zbyšek. Prvý sa odhodlane umyl Zbyšek. „Arddd, abababa, arddd...“, týmito zvukmi pomáhal svojej otužilosti k ostrej mazgalickej vode. Michal najsamprv niekoľko minút špliechal vodu od seba, zdalo sa, akoby ju čistil od smetí, a potom dvakrát či trikrát si šplechol do tváre – a bol umytý.

Pentelevič bol do určitej miery hluchý voči ľudským pletkám, správaniu ľudí, k ich vzťahu k jeho rodine, k všetkému bol ľahostajný. Či to bola vedomá obrana, či životná skúsenosť ho naučila tak ohýbať chrbát? On potreboval žiť a uživiť rodinu. Na starosť zľahostajnel, možno si ani neuvedomoval, že medzi cudzími ľuďmi z otvoreného pažeráka rozširuje neznesiteľný zápach. To, že na prekonanie tohto zápachu mu večne v ústach trčala fajka a lekár mu predpisoval „hofmančák“, nemalo žiadny význam. Tá zmiešanina zápachov bola ešte neznesiteľnejšia. Jediný význam toho bol ten, že ťažko bolo určiť pôvod zápachu, len tabakový zápach bol jasný. Keď Pentelevič prechádzal dedinou, tak motajúcim sa dedinčanom vo dvoroch nebolo treba ho vidieť, ale podľa zápachu, ktorý sa vtieral do dvorov, vedeli, že to je on. A keď sadol do autobusu na miesto pre invalidov hneď pri dverách, málokedy a málokto si k nemu prisadol, zväčša miesta za nim až do štvorky zostávali prázdne. Pentelevič sa navonok tváril ľahostajne. Dedinčania sa k nemu naoko správali trpezlivo. No keď už smrad bol neznesiteľný, snažili sa ho zbaviť: „Pentelevič choďte do čerta s tou fajkou! Čo v nej horí, čertovo lajno...?“

Pentelevič s manželkou Paulínou zostarli, bolesť z nežičlivého životného osudu sa utíšila, ako aj bolesť za synom Vojtechom. Počas plynúcich rokov ich rodinné spolužitie s tromi nemými prerástlo do akejsi symbiózy. Starí upadli na sile, Zbyšek a Baška dokázali porobiť nejaké práce, rokmi si nadobudli určitú špecializáciu. Ešte aj Michal bol užitočný, keď bolo treba potisnúť voz, ktorý ťahal Zbyšek. Pentelevič ho brával, keď bolo treba presunúť mláťačku z dvora do dvora, pomáhal hocikomu naložiť sviňu na nútený kontingent. U Zbyška a Bašky sa prejavilo úsilie podobať sa na normálnych ľudí. To bolo základným motívom ich pracovitosti.

Paulína sa starala o celý chod domácnosti. S námahou sa starala, aby päť ľudí mohlo i niečo zjesť, mali kde odpočívať, spať, aby boli čisto oblečení, všetko to bolo treba zariadiť v miestnosti päťkrát štyri metre, ktorá bola súčasne kuchyňou, spálňou, ešte dobre, že v dome bola malá komora a pivnica. Prednú izbu si pre seba nechala švagriná. Takto predemonštrovala vlastníctvo domu.

Vdova Haľa si rokmi zvykla žiť v bezdetnom manželstve a posledné roky sama, teraz bola pozbavená životného pokoja, stareckého rytmu. Častejšie prichádzali záchvaty epilepsie. Paulína pomáhala sestre, kriesila ju z bezvedomia, oživovala jej telo zmorené chorobou. Čím ich spolužitie bolo dlhšie, tým viac narastali konflikty. Pri svojej žičlivosti a skromnosti Haľa veľmi trpela, cítila sa nedocenená vo svojom dome. Častejšie boli zbytočné hádky dvoch gazdín: nadmerné plytvanie drevom, priveľa navarené, veľa alebo málo osolené, variť to a nie to. Do tohto sa pridalo nepredvídané správanie hluchonemých a starecké zabúdanie s podozrením krádeže vecí, peňazí, hoci sa všetko objasnilo, našlo sa, ale už nemohlo byť tak ako predtým. Rovesníčky Kohutkaňa a Bobočkaňa prikladali na oheň: „O, bože, pustila si si hada do domu! Tak, tak vzala si na seba ťažké jarmo...!“ A tak bol oheň na streche každý deň. Prichádzali ho hasiť úradníci miestnej rady. Pochopiteľne, boli naklonení Hali, Pentelevičovej rodiny by sa najradšej zbavili. Dedinská duša vie svoje: keby nebolo Penteleviča, tak Haľa by bola voľná, dostupná s jej hospodárstvom. Zbyšek a Baška „pochopili“, cítili, že „úradníci“ hrozia rodičom, rozhorčení sa postavili na ich ochranu. Spustili velikánsky krik, zaťatými päsťami „úradníkom“ ukazovali údery do brady. T, boli nútení odísť svinským krokom. Sprevádzali ich von, tam Zbyšek Michalovi vygestikuloval stav ohrozenia. To u Michala vyvolalo vyšší stupeň zlosti, ktorú prejavoval rozhadzovaním rúk. Nečakane, dosť šikovne sa zohol, rukou nahmatal vhodný kameň a hodil ho smerom na bránu, kde svojimi slabými očami zbadal tiene odchádzajúcich „úradníkov“ – a za všetkých si to zlízal lakeť predsedu emenvé. Výsledkom „zmierovacej“ komisie bolo celkové presťahovanie Hale do prednej izby – Haľa zamykala dvere prednej izby.

Do tohto načierno natretého domu – na prvý pohľad „holubičieho“ – sa nasťahovalo každodenné hašterenie, hádky. Do Halinej prednej izby bolo treba sporák na varenie, vedro na vodu, riad, šafeľ, hrnce, lyžice, nôž a všetko to, čo je treba mať v kuchyni po ruke. Všetko to bolo treba oddeliť, a to sa neobišlo bez problémov. Skutočné oddelenie neprebehlo, lebo Haľa niekoľkokrát denne prechádzala pomedzi Pentelevičových cez kuchyňu, okolo Michala, ktorý do večera sedel pri schodoch. Raz, práve na prahu izby, keď zamykala dvere, zastihol ju záchvat epilepsie. Hrozné – kŕče, pena na ústach. Pentelevič s Paulínou jej pomáhali prekonať záchvat, držali ju, aby sa neporanila. Pentelevič zasunul drevenú lyžicu do Haliných bezzubých úst. Keď sa Haľa prebrala, Pentelevič s pocitom vzkriesiteľa jej nedaroval: „To če Buh kare za nás! Ty, stará bosorko!“ Keď sa Haľa pozviechala, nezostala mu nič dlžná, z okna vykrikovala: „Teba Boh káre, preto máš hluchonemých, lebo ako sopliak si vyrezával vtáčikom jazyky, aby nespievali! Áno, áno!“ Nikto nevedel, odkiaľ nabrala to klamstvo. Zostarnutý Pentelevič sa tľapkal po zadku a tiež vrieskal: „Vejdž mi v dupie!“

Pozoruhodný bol vzťah Paulíny k svojmu mužovi, ktorá dokázala korigovať, usmerňovať jeho správanie. Zdalo sa, že je od nej oveľa starší, a pritom ona bola od neho len dva roky mladšia. Vykonávala funkciu rodinného „Rišelie“. Snažila sa ho včleniť do dedinskej spoločnosti. Na jej návrh vstúpil medzi komunistov, predplácali noviny Pravda, ktoré mohla ako-tak prečítať len Paulína, všetci okrem Michala chodili do pravoslávnej cerkvi. Ale nechali si pre seba rečovú autonómiu, možnože tá spôsobila odpor domácich, dediny k nemu, prišelcovi. Ich reč – to bola akási zmiešanina poľsko-rusínsko-českého nárečia. Starý principiálne počúval len poľské rádiostanice a okoloidúcim zvestoval: „Poľak gvošiv, že bendže dešč... Poľak gvošiv, že zabili Lumumbu.“ Okoloidúci chlapi zvykli zadrapovať do Penteleviča, ktorý sedel s dymiacou fajkou na lavičke pod stenou: „Co gvošiv Poľak?“... Niekedy, predovšetkým vtedy, keď mu prognóza počasia nevychádzala, sa mu vysmievali, že Poliak „gvoši“ hlúposti, aby nepočúval „Poľaka“ alebo nech radšej vyhodí také rádio. Niekedy starý protestoval, no inokedy na spôsob hluchonemých len pokrútil päsťou pred čelom.

Pentelevič sa prejavil ako zaklínač búrok. V dedine ho začali nazývať „chmárnikom“. Predovšetkým my – šarvanci, sme sa tešili, bolo smiechu, keď sa blížila búrka. Pentelevič s metlou vyšiel na cestu, ktorou akoby z nebies zmetal hrozivé chmáry, zároveň sa žehnal a mrmlal čosi popod nos. Môj strýko – kostolník Loziňak začal rozháňať mraky po svojom – zvonením cerkovných zvonov. Nazlostený Pentelevič hodil metlu do svojho dvora a hrešil: „Cholera jasná, nic z tego ne bendže!“ Keď sa búrka prehnala dedinou, ešte aj krúpy všetko strepali, znovu sa ho podpichovalo, že jeho veštenie je čerta platné: „Duraci, nebyvo treba dzvonič! Byvo treba začekač! Tak še všicko pomiešalo, a nic z tego!“ Končavčania mu neverili: keby niečo vedel, tak najprv by rozohnal chmáru, ktorá priľahla Halin dom – jeho obydlie.

Starý Pentelevič sa pasoval na liečiteľa. Keď u niekoho zbadal, predovšetkým u decka, lišaj alebo herpes na perách, hneď rozpojil fajku a dechtom z pipasára, zmiešaným s jeho slinami natieral tou hnedou zmiešaninou zasiahnuté miesta. Deti utekali pred smradľavou fajkou, len na nástojčivé naliehanie ich mám podľahli tomu „liečeniu“.

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-971787-2-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

2

3

Tiráž