Obsah

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Epilog

- Poděkování

Alexander Stainforth

SRÁŽKA

MM ROMANCE

Praha 2020

Alexander Stainforth: Srážka

První vydání

Copyright © 2020 Alexander Stainforth

Vydalo nakladatelství David Kaps,

Rybná 716/24, 110 00 Praha 1 – Staré Město

www.stainforth.cz v roce 2020 jako svou 18. publikaci

Redaktorka: Martina Suková, 2020

Obálka: Emil Křižka, 2020

Motiv na obálce: Shutterstock.com

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88179-24-5 (ePub)

ISBN 978-80-88179-25-2 (MobiPocket)

Tato kniha je dílem fikce. Jména, postavy a události jsou (většinou ;-)) pouze výtvorem mých představ.

Místa, kde se příběh odehrává, skutečně existují (či existovala), ale mnohdy jsem si je v rámci příběhu přizpůsobil.

Nevhodné pro čtenáře do 18 let.

KAPITOLA 1

„Touží po tobě dračice, Filipe.“

Otráveně vzhlédnu od počítače. Přišel jsem sotva před deseti minutami a ona mě hned vyhmátla.

„A nevíš, co chce?“ ptám se Jitky, drobné blond sekretářky své šéfové.

„Nejspíš svého mazlíka. Můžeš hádat… Kdo má zase nejčtenější články měsíce?“ nadhodí s úšklebkem. Prstem ukáže na domovskou stránku online verze našeho časopisu, která mi svítí na monitoru, a zmizí v chodbě.

Fajn, stejně mi nezbývá nic jiného než vydat se do jámy lvové a přetrpět další monolog šéfové. Tentokrát už jí ovšem nehodlám jenom naslouchat – dělal jsem to dost dlouho, došla mi trpělivost.

Zaklepu na dveře kanceláře a vejdu.

„Ale, ale… Koho to tu máme? Pan Čermák se uráčil přijít…“ Sofie Loukotová je nejméně snesitelná ženská na planetě. Kdyby měl Noe znovu vybírat extra vzorky na archu, připomeňte mi, abych vzal červený sprej a označil ji varovným X.

„Taky tě rád vidím, Sofie. Dokonce sis kvůli mně přivstala.“

Věnuje mi jízlivý úsměv, opře se lokty o stůl a provokativně si mě měří. Nechápu, že tak pěkná ženská může být zároveň taková mrcha. Blíží se jí čtyřicítka, ale pořád má dívčí postavu. K tomu kaštanové lesklé vlasy až po ramena, decentní make-up a stylové úzké brýle. Ty jí vůbec neubírají na kráse, naopak podtrhují její sebevědomí. A věřte mi, že je hodně, hodně vysoké.

Ignoruju Sofiin pohled, zaberu kožené křeslo před jejím stolem a udělám si pohodlí.

„Neřekla jsem, že se můžeš posadit,“ prohlásí ledově. Kdyby nebyl červen, přísahal bych, že udeřily tuhé mrazy.

„Nechtěl jsem, abys byla v nevýhodě, když sedíš.“ Dnes ji fakt nenechám vyhrát. Ať zapomene na to, že si ze mě pořád bude dělat rohožku. Už nejsem ve věku, abych někomu dovolil se po mně vozit, obzvlášť ne jí.

„Jak dlouho tu pracuješ, Filipe?“ zeptá se a zadívá se na notebook. Nejspíš si otevřela můj životopis.

„Dva a půl roku.“

„Dva a půl roku,“ opakuje po mně zádumčivě. „A jsi jediný, komu předchozí šéfredaktorka povolila home office.“

„Což ti pořád leží v žaludku,“ podotýkám a nejradši bych se napil silného kafe. Jitka má ale nejspíš pokyny nic mi nenabízet a já to svoje nechal u počítače.

„Rozhlédni se kolem. Kolik máme zaměstnanců?“

„Při tom, kolik se jich tady pod tvým vedením vystřídalo… Patnáct?“

„Čtrnáct,“ říká Sofie a opět na mě upírá kočičí oči.

„Kam tím míříš?“

„Z těch čtrnácti jsi jediný, kdo má home office. Proč ty? Jsi něčím výjimečný? Ano, víme, jak tvoje články boří hitparádu na našem webu. Já to ovšem vidím tak, že zkrátka děláš svou práci – jako ostatní.“

Zamračím se. O tohle tu primárně nejde. Měl jsem tušit, že mi s tím nikdy nedá pokoj. Ale už je to půl roku stará záležitost! Nedokáže strávit jedno odmítnutí, jednu prohru?

„Pořád řešíme Marka, co?“ zeptám se přímo. Nemá smysl dohadovat se o třech dnech home officu týdně, když hlavním tématem je žárlivost.

Sofie strne – nedovede se přetvařovat tak dokonale, jak si nalhává.

„Nechápu, o čem mluvíš. Jakého Marka?“

„Mám ti ho připomenout?“ nadhodím. „Dobře,“ pokračuju, když se nedočkám odpovědi. „Vysoký, elegantní, perfektně zajištěný, tělo samý sval. Jeden z našich nejvýznamnějších zadavatelů reklamy. Pozvalas ho na vánoční večírek, celou dobu ses kolem něj motala, on si ale všímal někoho jiného. Mě.“

Sofie zrudne. Vidím, jak jí barva stoupá od krku až po uši. Jestli předtím její oči připomínaly šelmu, teď žhnou jako srdce vulkánu. Měl bych se držet dál, protože pokud na mě vychrlí lávu, skončím jako ti nebožáci v Pompejích.

„Aha,“ zareaguje a předstírá, že si začíná vybavovat, o kom mluvím. Tenhle tah jí moc nevyšel. Marek byl u ní v kanceláři pečený vařený – marketingovému řediteli sdělila, že si ho sama bere na starost, protože je jedním z nejdůležitějších zdrojů našich příjmů.

„Myslíš toho slizouna, co jsi s ním někdy před půlnocí proklouzl na záchody?“

Zasměju se. „Jo, přesně.“

Sofie se nakloní, jen nepatrně, přesto je jasné, že kočka právě vystrčila drápky.

„Podívej se, Filipe. Mně je jedno, koho a kde šukáš, to je tvůj soukromý život. Pozastavuju se nad tím, že se ostatním zaměstnancům nelíbí, že tady musí vysedávat pět dní v týdnu od půl deváté do pěti, zatímco ty si sem napochoduješ jen dvakrát.“

„Proč i jim nepovolíš home office? Zbavíme se velkých kanceláří, snížíme náklady a všichni budou mít na práci klid. Scházet se můžeme jednou nebo dvakrát týdně. Společnost na tom ušetří a... Ale to bys pak nemohla nikoho zbytečně buzerovat, co? No, možná ti i v tomhle poradím – existuje něco jako konferenční hovory, abys nám to mohla dávat sežrat!“

Jsem tak vytočený, že si ani nevšimnu, jak Sofie strnule zírá za mě.

„Někdo tady má skvělé nápady,“ ozve se ode dveří.

Otočím se a okamžitě vstávám. Do místnosti vchází majitelka časopisu – a několika dalších firem. Amanda Poláková je ve všech ohledech dokonalá žena. Osobně tipuju, že překročila padesátku, i když působí mladším dojmem. Lifting, elegantní kostýmky, krásné nohy na vysokých jehlách. Trochu mi připomíná Jane Fonda. Na vánočním večírku se spekulovalo, kolik vlastní domů, jak často tráví dovolené v zahraničí a kdo je zrovna její přítel. Nikdy nebyla vdaná, po dětech nejspíš ani netoužila. Zaměřila se na kariéru a dosáhla obrovského úspěchu. Každého čísla našeho časopisu Ty se prodává kolem padesáti tisíc výtisků, a k tomu si připočtěte, jak nám rostou dosahy na sociálních sítích a návštěvnost online verze.

„Zdravím, Amando,“ pokývnu jí.

Věnuje mi úsměv, sundá si sluneční brýle a asi dvě sekundy vyhodnocuje situaci, v níž se ocitla.

„Už zase chceš Filipovi zvýšit plat?“ nadhodí, načež Sofie polkne a i přes brýle je patrné, jak se jí šokem zvětšily zorničky.

„O tom jsme zrovna nejednali,“ vzpamatuje se.

„A o čem?“ Amanda se posadí do druhého křesla a gestem ruky mi naznačuje, abych si také sedl. Dovnitř rázem vpadne Jitka, a i mně najednou nabízí kávu a občerstvení. Pochopitelně toho využiju, nejsem padlý na hlavu – navíc před Amandou nechci dělat dusno. Na rozdíl od Sofie dokáže ocenit moje kvality. Ačkoliv by si někdo mohl myslet, že ji zajímá jen stav bankovních účtů, Amanda se často a ráda aktivně zapojuje. Je v obraze o všem, co se děje. Vsadím se, že ví i o mně a Markovi – i když to byl jen úlet na pár týdnů, které nikam nevedly.

„Dostalo se ke mně pár stížností, že Filip jako jediný může pracovat z domova,“ odpovídá Sofie nervózně.

„Až dosáhnou stejných výsledků jako Filip, můžou si klást podobné požadavky. Do té doby ať jsou rádi, že jim dovolím, aby se tu realizovali. A kdyby se ten problém vyhrotil, Filip právě přišel s geniálním nápadem. Skutečně by mě zajímalo, jak by to vypadalo v číslech. Zkus to rozplánovat a pošli mi detaily e-mailem, Sofie.“

„Ty… to… myslíš vážně?“ Páni, ještě nikdy jsem Sofii neviděl tak vykolejenou. Zdá se, že její projekt jak ponížit a zbavit se Filipa zkrachoval.

„Žertuji snad někdy?“ Amanda povytáhne obočí.

„Dobře,“ reaguje Sofie vzápětí. Vzchopila se a nasadila hroší kůži.

Amanda se klidně pousměje a poděkuje Jitce za kávu, miniaturních sendvičů se ale nedotkne. Zajímalo by mě, jestli někdy jí. Na žádné akci jsem ji neviděl ničeho si ani zobnout – a když tu někdy strávila celý den, dopovala se jen kávou a vodou. To já si rozhodně sendvič dopřeju, převážně proto, abych Sofii trochu podráždil.

„Je až neuvěřitelné, jak talentovaného spisovatele tu máme,“ obrátí se ke mně Amanda. Z jejích slov mi málem zaskočí. Většinou jen upravuju a stylizuju příběhy našich čtenářek, které nám chodí poštou a do e-mailů. Vyberu si zajímavý obsah, propojím ho s jiným nebo nechám pracovat fantazii, a podepíšu se uvěřitelným jménem jako Maruška, Bětka nebo Agáta.

„Nejsem spisovatel,“ namítám. Opravdu to tak cítím, na nic si nehraju – rozhodně ne před Amandou, která vás prokoukne během okamžiku.

„Skromnost stranou, Filipe. Uvažoval jsi někdy o knize?“

Rozhostí se ticho, které naruší jen to, jak Sofie šokovaně postaví sklenici s vodou.

„Možná, kdysi…“ Kecáš, není to přece tak dlouho! Došlo mi ale, že se tím neuživím. A z něčeho jsem musel platit složenky.

„Chci, abys napsal knihu. Erotický román pro ženy – s uvěřitelnou erotikou, ne žádných Padesát odstínů. Ať je pro české čtenářky reálný, z jejich prostředí, ať si ho zkrátka dokážou představit a prožít. Máme časopisy – obrovskou sílu pro reklamní kampaň. Co ty na to?“ V zelených očích se jí blýskne.

Zajímalo by mě, zda ve mně Amanda Poláková vidí skutečně potenciál, nebo se jen snaží vyrovnat si účty s Kateřinou Vaňkovou, spolumajitelkou nakladatelství Vaněk a spol. Na jedné akci pro nakladatele a vydavatele se do ní Vaňková dost navezla a Sofie se nedávno zmínila, že se ji Amanda rozhodla porazit na jejím vlastním hřišti – ve vydávání knih. Pomsta je pomsta… Vaněk a spol. publikují romantickou literaturu pro ženy – a v kuloárech prosluli poměrně krutou redaktorkou Laurou Svobodovou. Doneslo se mi, že se ji Amanda pokoušela přetáhnout do funkce šéfredaktorky, jenomže Laura je v současné době na mateřské. Vaněk a spol. teď vede její manžel Lukáš Patera. A ani ten údajně Amandu příliš nešetřil, když nahlas zmínil důvěryhodnost našeho časopisu. Podle něj jsou naše příběhy smyšlenější než jejich červená knihovna.

„Nevím, jestli jsem ten pravý na…“

Amanda mě přeruší mávnutím ruky. „Znám tě dobře. Jsi jako já. Miluješ výzvy, první místa, vítězství. A my tu strašnou Vaňkovou porazíme, máme na to. Za jak dlouho jsi schopný napsat román?“

Uf… Vím, že musím odpovědět hned, protože taková příležitost se mi víckrát nenaskytne, ale vařím z vody.

„Do dvě stě padesáti normostran?“ nadhodím, abych získal čas.

„Ideálně,“ přikývne. „Nasadíme i dobrou cenu. První vydání poputuje na klasický trh, druhé dáme jako příbal časopisu.“

Páni, tohle není jenom sdělení: tak jo, my vám to na zkoušku vydáme. Tohle zní jako velká příležitost.

„Tři měsíce,“ vyhrknu nakonec. V tu chvíli mě samozřejmě zamrazí, protože termín je víc než šibeniční. Už dlouho jsem delší texty nepsal, třeba jsem vyšel ze cviku. Vím, že to můžu zvládnout za měsíc, ale stejně tak i za dva roky, pokud se někde zaseknu.

„Perfektní. Vydání naplánujeme na listopad. Sofie, uzavři výhradní smlouvu s tím distributorem… Jméno mi vypadlo, ale někde mám vizitku. A já pořeším kontrakt s Filipem. Abych tě motivovala, dostaneš zálohu padesát tisíc splatnou při podpisu smlouvy – a deset procent z prodeje. Zní to férově?“

Polknu. To je víc než férové, o tomhle se mi před pěti minutami ani nesnilo. Pomyšlení na kariéru spisovatele jsem se nadobro vzdal, přijal jsem práci v časopisech a skončil tady. Jsem spokojený. Mám slušný plat, roční prémie, navíc mi Amanda věří. Což mi teď působí lehkou žaludeční neurózu – protože pokud zklamu, zklamu nadobro.

„Nevím, jak poděkovat…“

Amanda mě opět zastaví mávnutím ruky. „Od této chvíle v tom jedeme spolu.“ Napije se kávy, odloží šálek na stůl a vstane. Jako slušně vychovaný chlapec se také zvednu.

„A co se týká home officu,“ obrátí se na Sofii, „Filipa se žádné změny týkat nebudou. A chci, abys nové články posílal přímo mně, Sofii můžeš dát do kopie. Doufám, že tě psaní knihy nepohltí natolik, že nebudeš stíhat svou běžnou práci.“

„Rozhodně,“ potvrdím, ačkoliv si tím vůbec nejsem jistý.

„Skvělé. Tak se v pátek uvidíme na poradě. Kdybys mezitím napsal nějakou kapitolu, neváhej mi ji poslat.“

Amanda s úsměvem opustí kancelář a na mě padne obrovská tíha. Podíváme se na sebe se Sofií – a i když bych se mohl cítit jako vítěz, rozhodně si tak nepřipadám. Tíží mě pořádný balvan: je červen, za tři měsíce musím odevzdat finální rukopis, do toho zvládat vlastní práci a…

„Jednou to posereš a přestane nad tebou držet ochrannou ruku,“ vyletí ze Sofie vztekle, což mě vzpamatuje a vrátí do reality.

„Nech si zajít chuť,“ zavrčím.

Opustím Sofiinu kancelář a posadím se zpátky za svůj stůl. Měl bych nahrát nový příspěvek a naplánovat zveřejnění, ale nejsem schopný nic dělat.

Mám napsat román.

Bestseller.

Mám být kulkou vystřelenou na Kateřinu Vaňkovou.

Chápete, že se nemůžu koncentrovat. Navíc mě pronásleduje vize padesáti tisíc. V dnešní době žádný balík, zajedete si do Ikea a zjistíte, kolik vám na nové vybavení bytu chybí. Jenomže i tak jsou to peníze, které přijdou vhod a které mi vylepší stav účtu. Mohl bych si konečně pořídit i tu novou kuchyňskou linku – ale rozhodnout se musím rychle, protože když jsem si ji posledně prohlížel na internetu, měli skladem poslední kusy.

Potřebuju se svěřit Martě Krátké, nejlepší kamarádce a redaktorce v prestižním nakladatelství Aula, kde vede edici moderní literatury. Kdysi jsme spolu rok pracovali u nejmenovaného vydřiducha a zjistili jsme, kolik máme společných zájmů. Nejen ten o stejné pohlaví. Marta si před půl rokem našla přítele, ke kterému po předchozím rozvodu a mnoha zklamáních přistupovala opatrně. Ale musím se pochlubit, že díky mému povzbuzování se dokázala zbavit nepříjemného napětí a ponořit se do vztahu s takovou vervou, až ji skoro nepoznávám.

Zatraceně, je pondělí, takže Marta je na poradě. Zavěsím a píšu jí textovku, že se ozvu k večeru.

Kolegové kolem mě procházejí se zvědavými pohledy, ale nikdo se neodváží zeptat, co se dělo za zavřenými dveřmi.

Přišla by mi vhod krátká procházka na čerstvém vzduchu a dobré kafe – to moje už vystydlo. Naše společnost sídlí v prosklené budově u centra Arkády Pankrác, takže Starbucks mám odtud pár minut svižnou chůzí. Aspoň se dostanu z překlimatizovaného open spacu.

Na ulici se do mě opře červnové slunce. Teploty vystoupaly dost přes dvacet a já doufám, že nás v létě nečekají tropy. Mám na sobě džíny a tmavou košili s krátkými rukávy, ale kalhoty se na mě začínají lehce lepit. A ten pocit je mi odporný. Proto rád dělám z domova – můžu si dát kdykoliv sprchu a chodit třeba jen v boxerkách, nebo úplně nahý.

Musím napsat román, opakuju si pořád dokola.

Napíšu skvělý román… Sice za něj nedostanu Nobelovu cenu, ale možná čtenářkám zpříjemní pár večerů.

Jsem tak duchem mimo, že bez rozhlédnutí vejdu do silnice.

A pak uslyším skřípot brzd.

KAPITOLA 2

„Do prdele! Nemůžeš čumět, kam lezeš, kreténe?!“

Ležím na zemi. Nemám ponětí, co se stalo. Všechno se seběhlo šíleně rychle.

Přecházel jsem mimo přechod a… skončil pod autem chlápka, co tu teď vyvádí. Uvědomím si, že se pořád válím na silnici, takže se dlaněmi zapřu o její teplý povrch a zvedám se.

Trochu se mi zatočí hlava a bolest mi vystřelí pod pravé koleno, ale jakmile se narovnám, začne odeznívat.

„Zasranej debile!“ zakřičí týpek a nasadí tak vražedný pohled, že mi málem přestane tlouct srdce.

Chápu, že jsem mu bez rozmyšlení napochodoval do cesty, mohl by se ale třeba zeptat, jestli se mi něco nestalo. Místo toho ten nagelovaný hnědovlasý frajer s lehkým strništěm, v bílém triku a džínách, obchází přední část vozu a dívá se, zda jsem mu ho snad při srážce neodřel.

Udělám krok a noha se opět nepříjemně ozve, až se neubráním syknutí. Zatraceně, snad ji nemám zlomenou, to by mi scházelo.

„Hej, jsi v pohodě?“ ozve se najednou.

Pokývám hlavou a pokouším se o další krok k chodníku, jenomže bolest se vrací. A zřejmě neplánuje odejít. Začínám zuřit. Šel jsem si jenom pro kafe, chtěl jsem vypnout a naplánovat si práci na příští tři měsíce, abych měl život pod kontrolou. A přesně takhle ta moje kontrola dopadla.

„Jo, jsem,“ odseknu nevrle, aniž bych se na něj podíval.

„Nejsi, co máš s nohou?“

„Auto je v cajku, tak pokračuj v cestě. Zavolám si taxi.“

„Na co tak do prdele čumíte?!“ zařve za mnou zase ten vztekloun. Otočím se a zjišťuju, že několik aut zastavilo a nějaký dobrák si mě fotí, nejspíš má pocit, že to bude dobrý úlovek na socnet.

„Mám přivolat záchranku nebo policii?“ ozve se aspoň jedna dobrá duše – sympatická mladá žena s asi tak tříletou holčičkou, která na mě kulí modré oči.

„Ne, vyřešíme to, díky,“ odpovídám.

Tahat sem policajty, ještě to tak. Já jsem ten, kdo vešel bez rozhlédnutí do vozovky a mimo přechod, mohl bych za to jít sedět. Rozsudek smrti by byl ideální…

Pokusím se na ženu pousmát, což ji nakonec přiměje pokračovat k nákupnímu centru. Ale přesto se několikrát váhavě otočí, a modroočka taky.

Týpek už nasedá do auta. Dlouho se z toho ovšem netěším. Zapnul pouze výstražná světla a řítí se zpátky ke mně.

„Měli bysme zavolat sanitku i ty policajty,“ navrhuje a nepřestává si mě zamračeně měřit.

„Ať tě to ani nenapadne. Heleď, na autě nemáš jediný škrábanec, a já se o sebe umím postarat. Prostě jeď.“ Ukážu rukou k jeho černému nissanu a doufám, že mě poslechne. Z kapsy kalhot vylovím mobil. Jsem rád, že se mi při pádu nerozbil displej.

„Co když máš vnitřní krvácení?“

„Jo, to bys do mě musel vrazit pořádně, vždyť ses sotva rozjížděl tamhle od semaforů. Jenom mě to… drclo.“ Začínám si vybavovat, že jsem se mu od přední kapoty odrazil rukama, jak těsně u mě dobrzdil. Spíš jsem se potloukl od pádu, navíc mám i pár drobných odřenin na dlaních.

Zhodnocuje situaci. A nejspíš uklidňuje sám sebe, že mám pravdu.

„Hodím tě do nemocnice. Mám v Thomayerce známou. Cestou jí brnknu – a rozhodně tam budeme rychlejc, než kdyby sis volal taxi.“ Střetneme se pohledem a já nervozitou polknu. Už dlouho jsem nepotkal nikoho s tak uhrančivýma tmavýma očima. A to jeho několikadenní strniště ho dělá nebezpečnějším i přitažlivějším.

„Tak co?“ zavrčí netrpělivě. Díky tomu se aspoň vzpamatuju. Má pravdu. Do Thomayerky jsou to možná jen tři čtyři kilometry a já budu s jistotou vědět, co mám s nohou.

„Chceš odnýst, nebo se zvládneš naložit sám?“

Konec ukázky