Stephen King

ZELENÁ MÍLE

Copyright © Stephen King, 1996

Illustrations © Mark Geyer, 1996

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: THE GREEN MILE

Translation © Milan Žáček, 2014

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-298-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-299-0 (mobi)

ÚVOD

Procházím cykly nespavosti – tato skutečnost nepřekvapí lidi, kteří četli román líčící dobrodružství Ralpha Robertse –, a tak se pro případy, kdy v noci spánek nechce přijít, snažím mít po ruce nějaké příběhy. Jak tak ležím ve tmě, vyprávím si je, sepisuji si je v duchu stejně, jako bych je psal na psacím stroji nebo na počítači, často se vracím a měním slova, přidávám myšlenky, mažu celé věty, vymýšlím rozhovory. Každou noc postupuji znovu od začátku, a než usnu, dostanu se vždycky o kousek dál. Pátou nebo šestou noc už obvykle umím celé pasáže textu nazpaměť. Nejspíš to zní trochu bláznivě, ale dokáže vás to zklidnit… a procesí oveček si jako prostředek k ukrácení dlouhé chvíle může trhnout.

Tyto příběhy se nakonec rozpadnou, stejně jako se rozpadne knížka po mnoha opakovaných čteních. („Už to vyhoď a kup si nový, Stephene,“ říkala někdy moje matka s podrážděným pohledem na můj milovaný komiks nebo paperback. „Vždyť je z toho salát.“) Pak nastává čas poohlédnout se po novém příběhu a při návalech nespavosti doufám, že se brzy vynoří nějaký čerstvý, protože bezesné hodiny umějí být pěkně dlouhé.

V roce 1992 nebo 1993 jsem po nocích rozvíjel příběh s názvem „Co ošálí oko“. Byl o muži v cele smrti – obrovitém černochovi –, který s blížící se popravou propadne zájmu o eskamotérské kousky. Příběh měl v první osobě vyprávět letitý prověřený vězeň, který odděleními věznice tlačí vozík s knihami a který také prodává cigarety, různé cetky a drobnosti jako vlasová tonika a letadélka z voskovaného papíru. Na konci příběhu, těsně před popravou, jsem chtěl, aby ten obrovitý vězeň, Luke Coffey, vlastním přičiněním zmizel.

Byl to dobrý námět, ale příběh ne a ne fungovat. Zkoušel jsem jej pojmout snad desítkami různých způsobů, ale stále to nebylo ono. Dal jsem vypravěči myšáka, který jezdil na jeho vozíku, neboť jsem si myslel, že tím příběhu pomohu, ale nepomohl jsem. Nejlepší na něm byl úvod: „Stalo se to v roce 1932, kdy státní věznice byla stále v Evans Notch… a bylo tam samozřejmě i elektrické křeslo – to, jemuž vězni říkali Jiskřidlo.“ Měl jsem pocit, že úvod funguje, ale nefungovalo nic jiného. Nakonec jsem Lukea Coffeyho a jeho mizející mince vyměnil za příběh o planetě, kde se lidé za deště z nějakého důvodu měnili v kanibaly… – a ten se mi pořád líbí, takže od něj ruce pryč, slyšíte?!

Asi o půldruhého roku později mi nápad s celou smrti opět vytanul na mysli, jenže tentokrát v jiném pojetí – co kdyby, uvažoval jsem, nebyl ten obr začínající kouzelník, ale nějaký léčitel, prosťáček odsouzený za vraždy, které nejenže nespáchal, ale kterým se dokonce pokoušel zabránit?

Došel jsem k závěru, že tento příběh je na hraní si před spaním až příliš dobrý, ačkoliv jsem jej za tmy doopravdy začal rozvíjet, a v duchu jsem si téměř slovo od slova rekonstruoval úvodní odstavec a promyslel první kapitolu, načež jsem se pustil do psaní. Vypravěčem už nebyl prověřený dlouhodobý vězeň, ale dozorce v cele smrti, z Lukea Coffeyho se stal John Coffey (s uctivým odkazem na Williama Faulknera, jehož ježíšovská postava se jmenuje Joe Christmas) a z myšáka se stal… prostě pan Cinkal.

Od samého začátku jsem věděl, že je to dobrý příběh, ale také to byl příběh, který se mi psal neskutečně obtížně. V mém životě měly místo věci, které mi připadaly snazší – třeba scénář k televizní minisérii Osvícení –, a Zelené míle jsem se držel jen s vypětím sil. Měl jsem pocit, jako bych vytvářel svět takřka na zelené louce, protože o životě v celách smrti na americkém Jihu v období velké hospodářské krize jsem skoro nic nevěděl. To bych samozřejmě mohl napravit zkoumáním historických pramenů, ale cítil jsem, že zkoumání by dokázalo zničit křehký pocit úžasu, který jsem ve svém příběhu nacházel – něco ve mně od samého začátku vědělo, že nechci vytvářet skutečnost, ale mýtus. Takže jsem odhodlaně kráčel za svým, vršil slova a doufal v nějaké vzplanutí, zjevení, jakýkoliv všední zázrak.

Toho jsem se dočkal ve faxu od Ralpha Vicinanzy, agenta starajícího se o prodej práv k mým dílům do zahraničí, který nedávno mluvil s jedním britským nakladatelstvím o formátu románů na pokračování, v němž před sto lety psával Charles Dickens. Ralph se mě zeptal – lhostejným tónem člověka, který neočekává, že by z takového nápadu mohlo něco vzejít –, zda by mě nezajímalo něco takového vyzkoušet. Páni, jak já po tom skočil! Okamžitě jsem pochopil, že kdybych na takový projekt kývl, musel bych dopsat Zelenou míli. S pocitem, jaký mohl mít římský voják, který zapaluje most přes Rubikon, jsem tedy Ralphovi zavolal a požádal ho, aby projekt domluvil. Stalo se – a zbytek znáte. John Coffey, Paul Edgecombe, Kruťas Howell, Percy Wetmore…, ti všichni se zhostili svých rolí a vdechli příběhu život. Bylo to přímo nehorázně bezva.

Zelená míle se dočkala jakéhosi magického přijetí, které jsem ani v nejmenším neočekával; vlastně jsem si myslel, že by mohla skončit jako komerční propadák. Čtenářská odezva byla skvělá, a tentokrát se přidala i většina kritiků. Myslím, že příznivého přijetí se této knize dostalo z velké části díky citlivým připomínkám mé manželky a za značným podílem komerčního úspěchu Zelené míle stojí i tvrdá práce lidí v nakladatelství Dutton Signet.

Avšak sama zkušenost je jen a jen moje. Psal jsem jako šílený, potřeboval jsem dodržet bláznivý harmonogram vydávání a současně jsem se snažil každou knihu vytvořit tak, aby měla svůj vlastní minivrchol, doufal jsem, že do sebe všechno zapadne, a zároveň jsem věděl, že budu nahraný, když tomu tak nebude. Párkrát mě napadlo, jestli se stejně cítil i Charles Dickens, jestli také jen doufal, že se otázky nadnesené v ději dočkají odpovědí, a myslím, že cítil. Naštěstí pro starého dobrého Charlese dostal od Boha do vínku přece jen o trochu víc než já, pokud jde o talent.

Vzpomínám si, jak jsem si několikrát pomyslel, že v textu musím zanechávat příšernou hromadu anachronismů, ale nakonec se ukázalo, že je jich kupodivu jen hrstka. Přesně jsem se nakonec trefil i u „košilatého komiksu“ s Pepkem námořníkem a Olivií; po vydání šesté části mi někdo poslal kopii právě takového komiksu, který vyšel někdy kolem roku 1927. V jednom nezapomenutelném okénku Wimpy dává Olivii pěkně do těla a zároveň pojídá hamburger. Bože, na lidskou představivost vážně nic nemá, co?

Po úspěšném vydání všech dílů Zelené míle se hodně debatovalo, jak – nebo zda – by měla vyjít i v podobě kompletního románu. Publikování po částech bylo mně i některým čtenářům poněkud proti srsti, protože na paperback měla Zelená míle dost vysokou cenu; celkem to bylo asi devatenáct dolarů za všech šest pokračování (o hodně méně, pokud jste je koupili ve slevě). Z tohoto důvodu se vydání v dárkovém boxu nikdy nejevilo jako ideální řešení. Ideálním řešením se jevilo toto vydání, kompletní vydání za příčetnější cenu. Tak tady ji máte, z větší části tak, jak vyšla poprvé (přece jen jsem pozměnil jednu scénu, kdy Percy Wetmore, spoutaný ve svěrací kazajce, zvedá ruku, aby si otřel pot z tváře).

Někdy v budoucnu bych chtěl Zelenou míli zcela přepsat, přetavit ji do románu, kterým v tomto formátu tak úplně být nemůže, a vydat ji znovu. Do té doby nám bude muset stačit tato verze. Jsem rád, že se líbila tolika čtenářům. A, víte, nakonec se ukázalo, že jako příběh před usnutím byla opravdu docela dobrá.

Stephen King,

Bangor, stát Maine,

6. února 1997

PŘEDMLUVA JAKO DOPIS

27. října 1995

Milý věrný čtenáři,

život je vrtkavý podnik. Příběh začínající v knížce existuje v této podobě díky nahodilé poznámce, kterou utrousil jistý realitní makléř, s nímž jsem se osobně nikdy nesetkal. Došlo k tomu před rokem na Long Islandu. Ralph Vicinanza, můj dávný přítel a obchodní partner (který především prodává práva na zahraniční vydání různých knih a povídek), si tam právě pronajímal dům. Makléř poznamenal, že dům „vypadá, jako by vypadl z nějakého příběhu od Charlese Dickense“.

A tuto poznámku měl Ralph stále na mysli, když ve svém domě přivítal prvního hosta, britského nakladatele Malcolma Edwardse. Edwardsovi ji tlumočil, a v té souvislosti se začali bavit o Dickensovi. Edwards se zmínil, že Dickens vydal řadu svých románů na pokračování, buď ve formě vkládaných příloh do časopisů, nebo samostatně, v podobě sešitů. Některé z těchto románů, dodal Edwards, Dickens psal a revidoval těsně před plánovaným vydáním; Charles Dickens byl romanopisec, který zjevně neměl strach z uzávěrek.

Dickensovy romány na pokračování byly nesmírně populární; vlastně do té míry, že jeden z nich dokonce způsobil v Baltimoru tragédii. Na přístavním molu se shromáždila početná skupina Dickensových fanoušků, kteří se nemohli dočkat příjezdu anglické lodě s výtisky posledního dílu Starožitníkova krámu. Podle vyprávění spadlo několik nedočkavých čtenářů ve strkanici do vody a utopilo se.

Myslím, že Ralph ani Malcolm nechtěli, aby někdo utonul, ale zajímalo je, co by se stalo, kdyby se vydávání románu na pokračování vyzkoušelo i v dnešní době. Ani jeden si bezprostředně neuvědomoval, že k něčemu takovému došlo (nic nového pod sluncem se vskutku neděje) už minimálně ve dvou případech. Tom Wolfe vydal první verzi románu Ohňostroj marnosti v seriálové podobě v časopise Rolling Stone a Michael McDowell (autor románů The Amulet, Gilded Needles, The Elementals a scénáře k filmu Beetlejuice) publikoval román s názvem Blackwater na pokračování v několika útlých brožovaných knížkách. Tento román – hororový příběh o jižanské rodině, jejíž příslušníci si z generace na generaci předávají odpornou schopnost proměny v aligátory – nepatřil k vrcholu McDowellovy tvorby, ale přesto pro nakladatelství Avon Books znamenal slušný úspěch.

Oba muži tedy spekulovali o tom, co by se mohlo stát, kdyby se nějaký autor populární beletrie pokusil v dnešní době vydávat román v sešitové podobě – v malých paperbackových vydáních, která by se mohla prodávat za jednu dvě libry v Británii nebo třeba za tři dolary ve Spojených státech (kde se dnes většina paperbacků prodává za 6,99 nebo 7,99 dolaru). Zajímavě zaexperimentovat by v tomto duchu mohl někdo, jako je Stephen King, nadhodil Malcolm, a poté se rozhovor stočil k jiným tématům.

Ralph na ten nápad víceméně zapomněl, ale znovu si jej vybavil na podzim roku 1995 po návratu z frankfurtského knižního veletrhu, mezinárodní obchodní přehlídky, kde zahraniční agenti jako Ralph každý den svádějí líté boje. Nápad na seriálové sešitové vydávání mi předestřel spolu s řadou jiných záležitostí, z nichž jsem většinu automaticky zavrhl.

Nápad s románem na pokračování však mezi ně nepatřil; na rozdíl od rozhovoru pro japonskou mutaci Playboye nebo plně hrazeného turné po pobaltských republikách vykřísl v mé představivosti jasnou jiskru. Nemyslím si, že jsem moderní Dickens – pokud někdo takový existuje, je to nejspíš John Irving nebo Salman Rushdie –, ale vždycky se mi líbily příběhy vyprávěné po epizodách. S tímto formátem jsem se poprvé setkal v časopise The Saturday Evening Post a zalíbil se mi, protože konec každé epizody dělal z čtenáře účastníka na takřka stejné úrovni, jako je spisovatel – měl celý týden na to, aby se pokusil vymyslet následující zvrat. Také mi připadalo, že člověk takové příběhy čte a prožívá intenzivněji, protože jsou dávkovány. Nemůže je hltat, ani kdyby chtěl (a dobré příběhy se hltají).

Nejlepší na tom bylo, že u nás doma jsme je často četli nahlas – můj bratr David četl jeden večer, já druhý, na moji matku přišla řada třetí večer a potom se štafeta opět vracela k bratrovi. Byla to vzácná příležitost užívat si psané dílo tak, jak jsme si užívali filmy, na které jsme chodili do kina, a seriály (Rawhide, Bonanza, Route 66), jež jsme společně sledovali v televizi; bývaly rodinnou událostí. Až o mnoho let později jsem zjistil, že Dickensovy romány si rodiny v jeho době užívaly prakticky stejným způsobem, a jediný rozdíl spočíval v tom, že jejich muka nad osudy Pipa, Olivera a Davida Copperfielda trvala léta, nikoliv jen pár měsíců (i ty nejdelší seriály v Postu jen zřídkakdy přesáhly osm pokračování).

Na tom nápadu se mi zamlouvala ještě jedna věc, lákadlo, které podle mě umí plně ocenit pouze autor napínavých a strašidelných příběhů; v díle vydávaném po částech získává spisovatel nad čtenářem převahu, již si za jiných okolností nemůže užívat – jednoduše řečeno, věrný čtenáři, nemůžeš přeskakovat, abys zjistil, jak to všechno dopadne.

Stále si pamatuji, jak jsem jednou, když mi bylo nějakých dvanáct let, vešel do obývacího pokoje a uviděl matku v jejím oblíbeném houpacím křesle, jak nakukuje na konec paperbackového vydání jedné detektivky od Agathy Christie, zatímco držela prst na místě kolem 50. stránky, kam ve skutečnosti dočetla. Šokovalo mě to a hned jsem jí to řekl (nezapomeň, že mi bylo dvanáct, což je věk, kdy si chlapci začínají poprvé neurčitě uvědomovat, že vědí všechno na světě), a nadhodil jsem, že číst konec detektivky dřív, než se k němu poctivě dočtete, je stejné, jako když vyjíte bílou náplň zevnitř sušenek Oreo, které pak zahodíte. Zasmála se tím svým nádherným bezstarostným smíchem a řekla, že to tak možná je, ale že tomu pokušení prostě nemohla odolat. Podléhat pokušení bylo něco, co jsem chápal; sám jsem také, i ve dvanácti, lecčemu podlehl. Ale tady, konečně, máme na takové svody zábavný lék. Dokud se v knihkupectvích neobjeví poslední díl, nikdo nebude vědět, jak Zelená míle dopadne…, a to možná včetně mě.

Ačkoliv to rozhodně nemohl tušit, Ralph Vicinanza pronesl zmínku o románu na pokračování ve chvíli, která pro mě představovala rozhodující psychologický okamžik. Pohrával jsem si s námětem na téma, které, jak jsem vždycky tušil, dříve či později zpracuji; bylo to téma elektrického křesla. „Jiskřidlo“ mě fascinovalo od prvního filmu s Jamesem Cagneym, který jsem kdy viděl, a první povídky z cel smrti, které jsem kdy četl (v knize s názvem Dvacet tisíc let v Sing Singu, napsané ředitelem věznice Lewisem E. Lawesem), rozdmýchávaly tu temnější stránku mé představivosti. Jaké by to bylo, ptal jsem se v duchu, ubírat se těch posledních čtyřicet kroků k elektrickému křeslu s vědomím, že tam zemřete? A jaké to vlastně je, být mužem, který musí odsouzence připoutat… nebo který musí pustit elektřinu? Co takové povolání člověku vezme? A, což je ještě strašidelnější představa, co mu třeba dodá?

Během uplynulých dvaceti či třiceti let jsem zkoušel, vždycky jen nezávazně, tyto hrubé představy rozpracovávat v řadě různých situací. Z vězeňského prostředí jsem napsal jednu úspěšnou novelu (Ritu Hayworthovou a vykoupení z věznice Shawshank) a jaksi jsem dospěl k přesvědčení, že tím je pro mě tato věc uzavřena, když tu o sobě dal vědět onen nový pohled. Líbila se mi na něm spousta aspektů, ale ze všeho nejvíc ten v zásadě slušný vypravěčský hlas; decentní, upřímný, možná trochu vyjevený, ten snad nejlepší vypravěčský hlas, jaký může vzejít z pera Stephena Kinga. Tak jsem se pustil do práce, ale jen opatrně, jaksi škobrtavě. Většinu druhé kapitoly jsem napsal během dešťové přestávky při baseballovém zápase ve Fenway Parku!

Když mi Ralph zavolal, měl jsem poznámkový blok plný narychlo napsaných stránek Zelené míle a uvědomoval jsem si, že píšu román, ačkoli bych si měl uklidit pracovní stůl předtím, než se pustím do oprav v knize, kterou už jsem měl napsánu (Beznaděj, můj věrný čtenáři, už brzy si ji budeš moci přečíst). Ve fázi, v níž jsem se ocitl u Míle, mám obvykle jen dvě možnosti: knihu odložit (a nejspíš už ji nikdy nevzít do ruky), nebo pustit k vodě všechno ostatní a zarputile se na ni vrhnout.

Ralph navrhl případnou třetí alternativu: příběh, který by se dal psát stejně, jako by se četl – na pokračování. A líbil se mi i ten riskantní rozměr: V práci selžu, neodvedu ji, a najednou mi půjde po krku asi milion čtenářů. Nikdo tohle nezná líp než já, s výjimkou mé sekretářky Juliann Eugleyové; každý týden dostáváme desítky rozezlených dopisů s důraznými žádostmi o další knihu z cyklu Temná věž (trpělivost, Rolandovi přívrženci; ještě zhruba rok a vaše čekání bude u konce, slibuji). V jednom takovém dopise byla polaroidová fotografie plyšového medvídka spoutaného řetězy se vzkazem vystříhaným z novinových nadpisů a titulních stránek časopisů: OKAMŽITĚ VYDEJ NOVÝ DÍL TEMNÉ VĚŽE, NEBO TEN MEDVÍDEK ZEMŘE. Pověsil jsem si jej v pracovně, abych si připomínal svou odpovědnost i to, jak je skvělé, když lidem doopravdy – alespoň trochu – záleží na výplodech něčí fantazie.

V každém případě jsem se rozhodl vydat Zelenou míli v sérii malých paperbacků, ve stylu devatenáctého století, a doufám, že mi napíšeš, (a) jestli se ti příběh líbil, a (b) jestli se ti líbil ten zřídka používaný, ale poměrně zábavný způsob jeho zprostředkování. Psaní příběhu zcela jistě dodal silný impulz, ačkoliv v tomto okamžiku (jednoho deštivého večera v říjnu roku 1995) není ještě zdaleka dokončený, ba ani v hrubé verzi, a výsledek zůstává poněkud nejasný. Ale i to tvoří součást vzrušení, které v této záležitosti cítím – v této fázi se ženu hustou mlhou s pedálem sešlápnutým až k podlaze.

Ze všeho nejvíc chci však vyjádřit naději, že pokud sis při čtení užil byť jen z poloviny tolik zábavy, kolik jsem si jí já užil při psaní, budeme oba spokojení. Užij si to…, a co kdyby sis knížku četl nahlas s někým známým? Když nic jiného, ukrátíš si čas, v němž čekáš, než se na novinovém stánku nebo ve tvém místním knihkupectví objeví další pokračování.

Do té doby tě zdravím – a buďte na sebe hodní.

Stephen King

ČÁST PRVNÍ

DVĚ MRTVÉ HOLČIČKY

1

Stalo se to v roce 1932, kdy státní věznice byla stále v Cold Mountain. A bylo tam samozřejmě i to elektrické křeslo.

Vězni o něm žertovali, tak jako lidé vždycky žertují o věcech, které je děsí, ale před kterými nelze utéci. Říkali mu Jiskřidlo, nebo také Odšťavovač. Trousili vtipy o účtu za elektřinu, a jak by na něm na Den díkůvzdání mohl ředitel Moores připravit večeři, když je jeho manželka Melinda tak nemocná, že už nezvládne ani vařit.

Avšak ty, kdo se do křesla opravdu museli posadit, humor rychle přecházel. Během svého působení v Cold Mountain jsem řídil osmasedmdesát poprav (v tomto čísle se nikdy nepletu; budu si je pamatovat i na smrtelné posteli) a myslím, že většině z oněch mužů pravda o tom, co že se s nimi vlastně děje, docházela až v okamžiku, kdy jsme jim připínali kotníky k bytelným nohám dubového křesla. Tehdy si teprve opravdu uvědomili (viděli jste jim to na očích, takové to mrazivé zděšení), že jejich nohy dospěly na konec své životní cesty. Sice v nich dosud proudila krev, stále měly pevné svaly, ale přesto s nimi bylo amen; už se nikdy neměly vydat na dlouhý špacír ani tancovat s dívkou při oslavě konané na počest dostavby stodoly. Oběti Jiskřidla docházely k vědomí vlastní smrti od kotníků nahoru. Když dořekly svá neučesaná a povětšinou nesouvislá poslední slova, na hlavu jim sklouzl černý hedvábný pytel. Měl sloužit jim, ale já si vždycky myslel, že naopak slouží nám, abychom nemohli sledovat ten úděsný příval úzkostného úžasu, jenž se lidem na křesle vkrádá do očí, když si uvědomí, že umřou s ohnutými koleny.

V Cold Mountain nebyly speciální cely smrti, ale celý blok E, odloučený od čtyř ostatních bloků, asi o čtvrtinové velikosti, vystavěný z cihel místo dřeva, s příšernou plechovou střechou, která se na letním slunci blyštěla jako nepříčetná oční bulva. Uvnitř bylo šest cel, tři na každé straně široké středové chodby, každá skoro dvakrát tak velká jako cely ve zbývajících čtyřech blocích. A byly to samotky. Na vězení poskytovaly skvělé ubytování (zvláště ve třicátých letech), ale vězni by je vyměnili za cely v kterékoliv z ostatních čtyř budov. Moc rádi by je vyměnili, to mi věřte.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

Předmluva jako dopis

ČÁST PRVNÍ

1