Stephen King

PÁTÁ ČTVRTINA

Noční můry a snové výjevy

Památce

THOMASE WILLIAMSE (1926–1990):

básníka, romanopisce a velkého amerického povídkáře

Copyright © Stephen King, 1993

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: NIGHTMARES & DREAMSCAPES

Translation © David Petrů, 2004, 2021

Translation © Anna Vrbová (Head Down, Brooklyn August), 2021

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-300-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-301-0 (mobi)

POROD

Vzhledem k tomu, že to nejspíš znamenalo konec světa, říkala si Maddie Paceová, že si vede poměrně dobře. Zatraceně dobře. Vlastně si říkala, že se jí možná daří vyrovnat se s tím Definitivním koncem líp než komukoli jinému na Zemi. Rozhodně líp než kterékoli jiné těhotné ženě.

Ano.

Zrovna jí, Maddie Paceové.

Maddie Paceové, která kolikrát nedokázala v noci usnout, když si při návštěvě u reverenda Johnsona povšimla, že pod stolem v jídelně celou dobu leží smítko prachu. Maddie Paceové, která, ještě jako Maddie Sullivanová, doháněla svého snoubence Jacka k nepříčetnosti tím, jak se zasekávala nad jídelním lístkem a často se až půl hodiny nemohla rozhodnout, co si dá.

„Proč si prostě nehodíš čtvrťákem, Maddie?“ zeptal se jí jednou, když se jí podařilo zúžit výběr na dušené telecí a jehněčí žebírka, ale dál už se nedokázala hnout. „Mám v sobě už pět flašek toho hnusnýho německýho piva, takže jestli se co nejdřív nerozhoupeš, bude tu dřív ožralej rybář pod stolem než jídlo na stole!“

Nervózně se pousmála a objednala si dušené telecí, ale celou cestu domů potom dumala nad tím, jestli by jí ta žebírka nechutnala víc, a jestli by tudíž jejich koupě nebyla i přes jejich o něco vyšší cenu výhodnější.

Nad Jackovou nabídkou k sňatku ovšem nijak dlouho přemýšlet nemusela; přijala ji – i jeho samotného – bez meškání a s obrovskou úlevou. Po smrti otce vedla Maddie se svou matkou na Little Tall Islandu u pobřeží státu Maine bezcílný, šedivý život. „Kdybych těm svejm ženskejm pořád nestál za zadkem a neříkal jim, kde si mají přidřepnout a opřít se do tý káry, čert ví, co by si samy počaly,“ říkával prý s oblibou George Sullivan, když se s kamarády opíjel v hospodě U Kecala nebo vysedával vzadu v Proutově holičství.

V době, kdy její otec zemřel na infarkt myokardu, bylo Maddie devatenáct a o večerech se za 41,50 dolaru týdně starala o městskou knihovnu. Její matka se starala o domácnost – tedy, pokud jí George připomněl (často pěkně od plic), že má taky domácnost, o kterou by se měla starat.

Sotva dostaly zprávu o jeho smrti, zůstaly na sebe obě v tiché, panické hrůze zírat; dva páry očí, v nichž se zračila tatáž otázka: Co si teď počneme?

Na to ani jedna neznala odpověď, ale obě cítily – velice silně –, že George je odhadoval správně: potřebovaly ho. Byly prosté ženy, potřebovaly, aby jim říkal nejen to, co mají dělat, ale i jak to mají dělat. Nemluvily o tom, protože jim to připadalo trapné, ale bylo to tak – neměly nejmenší představu, co s nimi teď bude, a vůbec jim nepřišlo na mysl, že jsou vlastně zajatkyněmi omezených představ a nároků George Sullivana. Nebyly hloupé, ani jedna z nich, ale přece jen byly ostrovanky.

S penězi si nemusely dělat hlavu; George vášnivě vyznával životní pojištění, a když se v rozhodující hře kuželkářského klání v Machiasu složil mrtvý na zem, přišla si jeho žena na víc než sto tisíc dolarů. Pokud měl člověk vlastní bydlení, staral se o zahrádku a věděl, jak na podzim uskladnit vypěstovanou zeleninu, vyšel život na ostrově poměrně levně. Problém byl v tom, že se neměly na co zaměřit. Problém byl v tom, že od okamžiku, kdy se George ve své kuželkářské košili s logem sponzora Island Amoco skácel na podlahu těsně za pomezní čáru devatenácté dráhy (zatímco jeho koule posrážela akorát tolik kuželek, kolik potřebovalo jeho družstvo k vítězství), postrádal jejich život pevný bod. Bez George byl jejich život jen taková divná rozmazaná šmouha.

Jako bych bloudila v mlze, říkala si někdy Maddie. Jen s tím rozdílem, že nehledám silnici, dům, osadu ani žádný jiný orientační bod, jako třeba tu bleskem rozštípnutou borovici na útesu, ale hledám vůz. A jestli ho jednou najdu, třeba si sama dokážu poručit, abych přidřepla a opřela se do něj.

Nakonec ten svůj vůz našla: stal se jím Jack Pace. Říká se, že ženy si berou své otce, muži zase svoje matky, a i když je tohle rčení příliš obecné, aby mohlo platit vždycky, v případě Maddie mělo k pravdě hodně blízko. Na jejího otce pohlíželi jeho kumpáni se strachem a s obdivem – „S Georgem Sullivanem je lepší si nic nezačínat,“ říkávali. „Na toho se stačí špatně podívat, a hned člověku zmaluje ksicht.“

Doma to platilo zrovna tak. Vládl tu despotickou rukou a občas využíval i své fyzické převahy, ale zároveň věděl, co je třeba chtít a pro co je třeba pracovat, jako například pro ten ford pick-up, řetězovou pilu nebo ten hektar lesa na jih od jejich domu. Pozemek Táty Cooka. George Sullivan o Cookovi sice rozhlašoval, že je to starej skunk smradlavej, ale ani starochovo aroma nemohlo nic změnit na skutečnosti, že se na tom jeho hektaru nacházelo slušné množství tvrdého dřeva. Táta Cook o tom nevěděl, protože se v roce 1987, kdy se do něj pustila artritida, přestěhoval na druhou stranu průlivu, a George dal po celém Little Tall Islandu jasně najevo, že co ten skunk Cook neví, to mu nijak neublíží, a že zpřeláme hnáty každému, kdo by snad chtěl Cooka z jeho nevědomosti vyvádět. Nikdo to neudělal, a tak Sullivanovi nakonec ten pozemek získali i se dřevem. Ty nejhezčí stromy skončily pochopitelně během tří let všechny na pile, ale George prohlásil, že to vůbec nevadí; půda si na sebe nakonec vždycky vydělá. Ano, přesně tohle George tvrdil, a ony mu věřily, protože věřily v něj, a všichni tři společně přiložili ruku k dílu. Říkal: Musíte přidřepnout a opřít se do tý káry, a opřít se do ní pořádně, protože sama vám nepojede. A to taky dělaly.

Maddiina matka tehdy mívala stánek na ulici u Východního mola a vždycky se u ní zastavovala spousta turistů, aby si koupili zeleninu, kterou vypěstovala (samozřejmě proto, že jí George řekl, aby ji pěstovala), a přestože se nikdy neměli „jako starý Gotrockovi“, jak její matka říkala, uživili se. Dokonce i v letech, kdy bylo málo humrů a museli dvakrát obracet každý cent, aby zvládali bance splácet půjčku na ten Cookovic hektar lesa, i v těch letech se uživili.

Jack Pace byl příjemnější muž než George Sullivan, o dost příjemnější, ale i on měl svoje hranice. Maddie tušila, že i on by se časem (až kvítek opadá, jak se říká) mohl začít uchylovat k takzvané domácí výchově – zkroucení ruky za studenou polévku, občasná facka nebo přímo bití. Jistá část jejího já jako by s tím dokonce počítala a snad se na to i těšila. V ženských časopisech se psalo, že doby, kdy v manželství vládl muž železnou pěstí, jsou dávno pryč a že muž, který vztáhne ruku na ženu, byl měl jít před soud za napadení, i kdyby by to nakrásně byl její právoplatný manžel. Maddie si někdy podobné články četla v kadeřnickém salonu, ale pochybovala, zda ženy, které je píší, vůbec kdy slyšely o takových místech, jako jsou jejich ostrovy. Na Little Tall Islandu se sice jedna spisovatelka narodila – Selena St. Georgeová –, ale ta psala většinou o politice a doma už se, s výjimkou jednoho Díkůvzdání, neukázala celé roky.

„Nechci se do konce života starat jen o humry, Maddie,“ řekl jí Jack týden před svatbou a ona mu věřila. Ještě před rokem, když ji zval prvně na rande (přikývla dřív, než vůbec stačil domluvit, a ona se za tu otevřenou nedočkavost začervenala až ke kořínkům vlasů), by jistě řekl spíš: „Nechci se do konce života starat jen vo humry.“ Drobná změna… a přitom tak obrovská. Třikrát týdně jezdil na Princezně do večerní školy. Po celém dnu vytahování vrší musel být vždycky ztrhaný jako kůň, ale i tak jel, zdržel se jen na chvíli, aby ze sebe osprchoval pach humrů a slané vody, pak spolkl dva prášky na povzbuzení, zapil je šálkem kávy a jel. Po čase, když Maddie viděla, že to opravdu myslí vážně, začala mu připravovat horkou polévku, aby měl na trajektu co do žaludku. Jinak si totiž musel kupovat ty odporné párky v rohlíku, co na Princezně prodávali v bufetu.

Vzpomínala si, jaká muka zakoušela nad plechovkami s polévkou v obchodě – měli jich tam tolik! Dal by si rajskou? Někdo rajskou nemá rád. Někdo rajskou dokonce nesnáší, i když ji uděláte z mléka a ne z vody. Tak zeleninovou? Slepičí? Bramboračku? Asi deset minut bezradně přejížděla očima po regálu, až se jí Charlene Nedeauová zeptala, jestli potřebuje s něčím poradit – jenže to pronesla dost sarkastickým tónem, a Maddie věděla, že to zítra řekne všem kamarádkám ve škole a že se tomu budou všechny na záchodcích hihňat, protože jim bude jasné, o co tu šlo – chudinka ušlápnutá Maddie Sullivanová, která se nedokáže rozhodnout ani nad tak triviální věcí, jakou je plechovka polévky. Že se vůbec rozhoupala a přijala Jackovu nabídku k sňatku, to pro ně byl pro všechny hotový div světa… Jenže ony samozřejmě neměly ponětí o té káře, kterou člověk musí tlačit, ani o tom, že potřebujete někoho, kdo by vám řekl, kde přesně si k ní máte přidřepnout.

Maddie tehdy odešla z obchodu bez polévky a hlava jí jen třeštila.

Když se nakonec vybičovala k tomu, aby se Jacka zeptala, jakou polévku má nejradši, odpověděl: „Slepičí s nudlema. Tu v plechovce.“

A má rád i nějaké další?

Odpověď zněla ne, jen slepičí s nudlema – tu v plechovce. Žádnou jinou polévku Jack Pace k životu nepotřeboval a Maddie zas k životu nepotřebovala žádnou jinou odpověď (tedy přinejmenším v téhle záležitosti). S lehkým krokem a rozjásaným srdcem stoupala Maddie příští den po pokroucených dřevěných schodech do obchodu a koupila všechny čtyři plechovky slepičí polévky s nudlemi, které na regálu stály. A když se zeptala Boba Nedeaua, jestli jí nemá víc, přikývl, že mu toho vzadu leží celá bedna.

Koupila tedy celou bednu a natolik ho tím vyvedla z míry, že jí nákup dokonce sám donesl do auta a dočista se zapomněl zeptat, na co jí potřebuje tolik – prohřešek, za který mu jeho zvědavá manželka s dcerou večer řádně vyčinily.

„Vážně tomu věř a nikdy na to nezapomeň,“ řekl jí tedy Jack tehdy krátce před tím, než si vyměnili prstýnky (a ona tomu věřila a nikdy na to nezapomněla). „U humrů nezůstanu. Táta říká, že mám jen plnou hubu keců. Prej že když bylo tahání vrší dost dobrý pro jeho tátu a tátu jeho táty a tak dál až ke starýmu Adamovi, mělo by to být dost dobrý i pro mě. Ale já vo to – o to – nestojím, já to chci dotáhnout dál.“ Sklopil k ní oči a byly to oči přísné, plné rozhodnosti, a přece zároveň oči milující, plné naděje a důvěry. „Nezůstanu jen rybář a ty nezůstaneš jen rybářova žena. A pořídím ti dům na pevnině.“

„Ano, Jacku.“

„A nebudu jezdit v žádným obyčejným chevroletu.“ Zhluboka se nadechl a vzal ji do náruče. „Koupím si oldsmobil.“

Zahleděl se jí zpříma do očí, jako by ji vyzýval, jen ať se jeho přehnaným ambicím zkusí vysmívat. To samo sebou neudělala; místo toho asi potřetí nebo počtvrté za ten večer řekla: „Ano, Jacku.“ Tuhle odpověď už mu za ten rok, co spolu chodili, dala aspoň tisíckrát a nepochybovala o tom, že než jejich manželství ukončí smrt jednoho z nich – nebo nejlépe obou naráz –, zopakuje ji ještě dobře milionkrát. Ano, Jacku; vyskytla se v dějinách lidstva dvě slova, která by, položena vedle sebe, zněla líbezněji?

„Já to dotáhnu dál, ať si táta myslí, co chce, ať se mi klidně směje. Já to dokážu, a víš, kdo mi s tím pomůže?“

„Vím,“ odpověděla Maddie klidně. „Já.“

Rozesmál se a zatočil se s ní dokola. „Svatá pravda, ty moje beruško.“

A pak byla svatba, jak to obyčejně stojí v pohádkách, a pro Maddie těch prvních pár měsíců – měsíců, kdy je všude vítali voláním „Tady máme ty naše novomanžele!“ – skutečně jako pohádka bylo. Se vším se mohla obrátit na Jacka, Jack jí pomáhal všechno rozhodovat, co víc by si mohla přát. Nejtěžší rozhodnutí, které ten první rok v domácnosti musela učinit, se týkalo barvy závěsů v obývacím pokoji – v katalogu jich nabízeli tolik a matka jí s vybíráním opravdu nijak nepomohla. Maddiina matka se kolikrát sama nemohla rozhoupat, kterou značku toaletního papíru koupit.

Jinak byl ale ten rok plný radosti a pocitu jistoty – radosti z milování s Jackem v jejich veliké posteli, zatímco za okny drásal zimní vítr povrch ostrova, jako nůž drásá prkénko na krájení chleba, a pocitu jistoty z toho, že jí Jack vždycky řekl, co do budoucna chtějí a jak toho dosáhnou. Milování se jí líbilo – tak moc se jí líbilo, že když na Jacka někdy pomyslela během dne, úplně se jí podlomila kolena a příjemně se jí stáhl žaludek –, ale to, že toho tolik znal a že mohla plně důvěřovat jeho instinktům, pro ni znamenalo ještě víc. A tak to na nějakou dobu opravdu byla pohádka, ano.

Pak Jack zemřel a začaly se dít podivné věci. A nejen kolem Maddie.

Všude.

Těsně před tím, než se svět ponořil do té nepochopitelné noční můry, Maddie zjistila, že je „v tom“, jak úsečně a stroze říkala její matka. To už byli s Jackem nastěhovaní vedle Pulsiferových na Gennesault Islandu, jemuž jeho obyvatelé i ti z vedlejšího ostrova Little Tall přezdívali zkráceně Jenny.

Když podruhé za sebou nedostala měsíčky, začala se trápit dalším z těch mučivých vnitřních dialogů, a nakonec se po čtyřech bezesných nocích objednala u doktora McElwaina na pevnině. Později za to byla vděčná. Kdyby čekala, jestli se nedostaví ani třetí perioda, neprožil by Jack ani ten měsíc radosti a ona by přišla o všechnu péči a drobné laskavosti, jimiž ji zahrnoval.

Později – když už se s tím vypořádala – jí ta nerozhodnost připadala absurdní, i když hluboko v srdci pořád věděla, že jít tehdy na ten test znamenalo obrovskou odvahu. Přála si, aby jí ráno bylo ještě víc zle, takže by si mohla být jistější; mrzelo ji, že se ze snů nebudí s nutkáním běžet okamžitě zvracet. Objednala se na dobu, kdy měl Jack práci, a odjela, zatímco byl pryč, nicméně na pevninu se v žádném případě nedalo proklouznout potají; na trajektu vás vidělo až moc lidí z obou ostrovů. Kdokoli se mohl Jackovi mimochodem zmínit o tom, že viděl jeho ženu tuhle na Princezně, a Jack by pochopitelně chtěl vědět, kam jela, takže kdyby se pletla, vypadala by před ním jako husa.

Ale nepletla se; čekala děťátko (ať si tomu její matka říkala jakkoli) a Jack Pace se mohl přesně sedmadvacet dní těšit na svého prvního potomka, než ho pak nečekaně vysoká vlna strhla přes okraj Nejmilovanější, rybářského člunu, který zdědil po strýci Mikeovi. Jack byl dobrý plavec, a taky hned vyrazil na hladinu jako korek, popisoval jí to později utrápeně Dave Eamons, jenže zrovna v tu chvíli přišla další velká vlna a vrhla přímo na něj člun… a přestože Dave už dál nepokračoval, Maddie přece jen vyrostla na ostrovech, takže dobře věděla, co následovalo: skoro slyšela tu dutou ránu, jak člun s tím proradným jménem rozštípl jejímu manželovi hlavu, a pak se voda zbarvila krví a na hladinu se vynořily chomáče vlasů a kousky kostí a snad i mozku, který Jacka v noci za tmy, když byl v ní, pořád dokola nutil opakovat její jméno.

Jack Pace v těžké zimní bundě, prošívaných kalhotách a botách na nohou klesl ke dnu jako kámen. Na malém hřbitůvku na severním konci ostrova Jenny pohřbili jen prázdnou rakev a reverend Johnson (na Jenny a Little Tall Islandu máte v otázce vyznání na vybranou: buď můžete být metodista, anebo, pokud vám to nevyhovuje, můžete být metodistický odpadlík) nad tou prázdnou rakví odsloužil stejný obřad jako nad tolika jinými. Po bohoslužbě si Maddie uvědomila, že je jí dvaadvacet, je vdova v jiném stavu a nemá nikoho, kdo by jí říkal, kde má přidřepnout a jak daleko tu káru tlačit.

Nejdřív ji napadlo, že se vrátí na Little Tall, zpátky k matce, aby tam počkala, až přijde její čas, ale za ten rok s Jackem přece jen získala jistý rozhled, takže věděla, že její matka je stejně ztracená jako ona sama – možná ještě ztracenější –, a zapochybovala, jestli je návrat domů ten nejlepší nápad.

„Maddie,“ opakoval jí pořád dokola Jack (pro svět byl sice mrtvý, ale v její hlavě tak docela ne; v její hlavě byl mnohem živější, než by kterýkoli mrtvý mohl být… nebo si to přinejmenším tehdy myslela), „jestli ty ses někdy v něčem rozhodla, tak jen v tom, že se v ničem rozhodovat nebudeš.“

Matka jí nepomohla o moc víc. Mluvívaly spolu po telefonu a Maddie čekala a doufala, že jí matka prostě nakáže, ať se vrátí domů, jenže paní Sullivanová nedokázala poroučet nikomu, komu bylo víc než deset let. „Možná by ses sem mohla vrátit,“ řekla jednou zkusmo, ale Maddie z toho nebyla schopná poznat, jestli myslí prosím tě, vrať se domů, nebo prosím tě, nezneužívej nabídky, kterou ti dělám čistě proto, aby se neřeklo. Přemítala nad tím několik dlouhých, bezesných nocí, ale dospěla pouze k tomu, že byla z matčina výroku ještě zmatenější.

Pak začaly ty podivnosti, a díky bohu za to, že na Jenny byl jen ten malý hřbitůvek (a tolik hrobů na něm navíc ukrývalo prázdné rakve – dřív jí to sice připadalo smutné, ale teď to brala skoro jako požehnání a byla za to vděčná). Na Little Tall Islandu měli hřbitovy dva, oba celkem velké, takže bylo mnohem bezpečnější zůstat na Jenny a čekat.

Čekat, jestli svět přežije, nebo zemře.

A pokud přežije, pak čekat na děťátko.

Teď, po všech těch letech odevzdaného poslouchání a neurčitých rozhodnutí, která se obyčejně rozplynula stejně, jako se hodinu poté, co vylezete z postele, rozplyne noční sen, konečně věci kolem sebe zvládala. Věděla, že zčásti je to jen následek té řady šoků, které v poslední době prodělala, počínaje smrtí manžela a konče televizními zprávami, které přijímal Pulsiferovic moderní satelit: vyděšený mládenec, přinucený dělat hlasatele pro CNN, v nich oznamoval, že už je téměř jisté, že prezidenta Spojených států, první dámu, ministra zahraničí, ctěného senátora z Oregonu a kuvajtského emíra zaživa sežraly ve Východním pokoji Bílého domu zombie.

„Ještě jednou opakuji,“ říkal nedobrovolný reportér, jemuž na čele a na bradě svítily rudé fleky akné jako stigmata. Rty a tváře mu začínaly cukat; ruce se mu křečovitě třásly. „Opakuji, že partička mrtvol si právě smlsla na prezidentovi s manželkou a několika dalších politických potentátech, kteří přišli do Bílého domu na vařeného pstruha a flambované třešně.“ Pak se mladík rozesmál jako šílený a začal z plných plic povykovat Do toho, hoši! Yale to vyhraje! Nakonec vyrazil pryč ze záběru a Maddie poprvé v životě spatřila ten stolek ve studiu CNN neobsazený. Pulsiferovi i ona seděli pohrouženi do vyděšeného mlčení a sledovali, jak stolek zmizel a objevila se reklama na kolekci CD Boxcara Willieho – neseženete v žádném obchodě, tuhle jedinečnou kolekci si můžete objednat pouze vytočením čísla, které by se právě mělo objevit ve spodní části vaší obrazovky. Na stole kousek od Maddie ležela jedna pastelka malé Cheyne Pulsiferové a Maddie ji z nepochopitelného důvodu vzala a číslo si napsala na kousek papíru. Pak pan Pulsifer vstal a bez jediného slova televizi vypnul.

Maddie všem popřála dobrou noc a poděkovala za popcorn a za to, že ji nechali se dívat.

„Určitě už nic nepotřebuješ, Maddinko?“ zeptala se jí asi popáté toho večera Candi Pulsiferová a Maddie odpověděla, že ne, že to zvládá, načež Candi opáčila, že to ona ví, ale že kdyby chtěla, mohla by se kdykoli nastěhovat k nim do pokoje po Brianovi. Maddie Candi objala, políbila ji na tvář, s co nejsrdečnějšími díky odmítla a konečně odtud směla odejít. Teprve když v silném větru dorazila unaveně k sobě domů, si v kuchyni uvědomila, že má pořád ten kousek papíru, na který si naškrábala číslo na bezplatnou linku. Zavolala tam, ale nic se neozvalo. Žádný nahraný hlas jí nesdělil, že všichni operátoři jsou právě zaneprázdnění nebo že volaná linka nefunguje; žádné pípání, které by značilo nějakou poruchu; žádné pískání, cvakání, klikání. Jen ničím nerušené ticho. Tehdy Maddie s jistotou poznala, že konec buď už nadešel, nebo že se blíží. Jakmile se nemůžete dovolat na bezplatnou linku, abyste si objednali kolekci CD Boxcara Willieho, kterou neseženete v žádném obchodě, jakmile vám poprvé v životě nikdo neřekne, ať vyčkáte na telefonu, až se vám některý z operátorů bude moct věnovat, pak je konec světa v podstatě jasná věc.

A jak tam tak v kuchyni u telefonu zavěšeného na zdi stála, položila si ruku na zakulacené břicho a poprvé to mimoděk vyslovila nahlas: „Budu muset porodit doma. Ale to nic, broučku, když se na to dobře připravíme, bude to v pořádku. Jinak to prostě nepůjde. Musím porodit doma.“

Čekala, že ji přepadne strach, ale žádný se nedostavil.

„Já to zvládnu,“ řekla a teprve v tu chvíli jí došlo, že celou dobu mluví nahlas. Jistota v jejích vlastních slovech ji však uklidnila.

Miminko.

Až se narodí, potom konec světa sám skončí.

„Ráj,“ řekla a usmála se. Byl to sladký úsměv, úsměv madony. Nezáleželo na tom, kolik hnijících mrtvol (třeba i s Boxcarem Williem ve svých řadách) se právě belhalo po zemském povrchu.

Ona bude mít děťátko, ten porod doma zvládne a naděje na Ráj tu zůstane s ní.

První zprávy přišly z jedné australské vesničky na okraji buše, vesničky se snadno zapamatovatelným jménem Fiddle Dee. První americké město, kde se mrtví dali na pochod, mělo jméno ještě zapamatovatelnější: Thumper na Floridě. První článek se objevil v americkém nejpopulárnějším supermarketovém plátku Vhled.

V MALÉM MĚSTEČKU NA FLORIDĚ OŽILI MRTVÍ! hlásal titulek. Článek začínal rekapitulací děje filmu Noc oživlých mrtvol, který Maddie neviděla, a pokračoval zmínkou o dalším – Macumba Love – který taky neviděla. Článek doprovázely tři fotografie. Jedna byla z Noci oživlých mrtvol a zachycovala skupinku postav, patrně uprchlíků z blázince, kteří v noci stojí před osamocenou farmou. Druhá pocházela z Macumba Love a byla na ní blondýna v plavkách, jejichž horní díl zakrýval poprsí velikosti rekordních melounů z pěstitelské soutěže. Blondýna měla zdvižené ruce a ječela hrůzou při pohledu na cosi, co vypadalo jako černoch v masce. Třetí obrázek údajně pocházel z Thumperu. Byl to rozostřený, zrnitý snímek postavy nerozlišitelného pohlaví před obchodem s videohrami. V článku se psalo, že postava je „zahalená v rubáši z hrobu“, ale klidně to mohl být jen někdo ve špinavém prostěradle.

Nic vážného. Minulý týden SASKVOČ ZNÁSILNIL CHLAPCE Z PĚVECKÉHO SBORU, tenhle týden oživlí mrtví, příští týden trpasličí masový vrah.

Konec ukázky

Table of Contents

POROD