Nicola Lagioia

KRUTOSŤ

Ukážka z elektronickej knihy

Preklad tejto knihy vo forme štipendia podporil Fond na podporu umenia.

Nicola Lagioia

LA FEROCIA

© 2014 by Giulio Einaudi editore s.p.a., Torino

TRANSLATION © Adriana Šulíková 2020

COPYEDITING Lucia Halová, Martina Kubealaková

COVER © Barbora Šajgalíková

COVER IMAGE © Anka Zhuravleva

SLOVAK EDITION © Inaque 2020

ISBN 978-80-8207-091-3

ISBN E-BOOK 978-80-8207-092-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Predpoveď je zložitá, hlavne ak sa týka budúcnosti.

NIELS BOHR

PRVÁ ČASŤ

Kto vie, mlčí, kto hovorí, nevie.

Vyblednutý trojštvrťový mesiac o druhej v noci osvetľoval štátnu cestu. Spájala Tarentskú provinciu s Bari a o takomto čase bola zvyčajne prázdna. Ak sa človek vybral na sever, vozovka vybočovala z pomyselnej osi a vzápätí sa vracala späť, lemovaná olivovníkmi, viničom a úzkymi zástupmi budov pripomínajúcich hangáre. Na tridsiatom ôsmom kilometri sa zjavila benzínka. Široko-ďaleko bola jediná a okrem samoobslužného servisu ponúkala len prednedávnom zriadené kávomaty a rýchle občerstvenie. Majiteľ sa rozhodol na novinku upozorniť panákom tancujúcim na streche čerpacej stanice. Bola to päť metrov vysoká figurína a pohybovala sa vďaka sile motorových dúchadiel.

Nafukovací obchodný panák sa vlnil v tme a vydržal sa vlniť až do brieždenia. Zo všetkého najviac pripomínal nepokojný prízrak.

Za týmto zvláštnym úkazom sa krajina ťahala dlhé kilometre ako jednoliata rovina. Takmer akoby človek prechádzal púšťou. Zrazu sa v diaľke zjavil rozpálený diadém signalizujúci prítomnosť mesta. Za krajnicou sa naopak rozprestierali neobrobené polia, ovocné stromy a niekoľko domov ukrytých v krovinách. V tomto priestore sa pohybovali nočné zvieratá.

Sovy kreslili vo vzduchu dlhé krivolaké čiary. Plachtili a trepotali krídlami tesne nad zemou, aby vydurili hmyz, ktorý sa v strachu pred šuchotom v kríkoch a spŕškou popadaného lístia vydával v ústrety vlastnému koncu. Cvrček rozťahoval tykadlá na jazmínovom liste. A všade navôkol sa nehmatateľne, ako obrovský príliv visiaci vo vzduchu, hýbala flotila nočných motýľov v polarizovanom svetle nebeskej klenby.

Drobné, milióny rokov nezmenené tvory s chlpatými krídlami tvorili celok, ktorý im zabezpečoval stabilný let. Zavesené na neviditeľnej niti mesiaca skúmali terén po tisíckach, poletovali z jednej strany na druhú v snahe vyhnúť sa útoku dravcov. A tak ako každú noc posledných dvadsať rokov niekoľko stoviek takýchto celkov prerušilo kontakt s nebom. V nádeji, že smerujú k mesiacu, zamierili k svetlám malej skupinky domov. Keď sa priblížili k umelému osvetleniu, zlatý sklon ich letu sa začal pretŕhať. Pohyb sa zmenil na uchvacujúci krúživý tanec, ktorý mohla prerušiť len smrť.

Pochmúrny húf hmyzu odpočíval na verande prvého obydlia.

Bola to vila s bazénom, poschodová stavba pravidelných tvarov. Majitelia nechávali každý večer pred spaním všetky vonkajšie lampy rozsvietené. Boli presvedčení, že osvetlená záhrada odradí zlodejov. Bočné svietidlá na verande. Veľké ovály z termoplastu pri stonkách ruží. Chodník k bazénu lemoval celý rad tenkých stojatých žiariviek.

Svetlo umocňovalo životný kolobeh nočných motýľov: mŕtvolky na verande, dokonávajúce telíčka na rozžeravenom plaste, motýle prelietavajúce pomedzi ružové kríky. O niekoľko metrov ďalej sa tak ako v predošlú noc a aj noc predtým mladý túlavý kocúr obozretne zakrádal po anglickom trávniku. Pustil sa do tašky s odpadkami, ktorú zabudli vonku. Pod vetvičkami rododendronov zvieral had v čeľustiach ešte živú myš a usiloval sa ju prehltnúť.

Mohutný živý plot, ktorý oddeľoval vilu od jej dvojičky, sa začal otriasať. Kocúr nastražil uši, nadvihol jednu labku. Len nočné motýle nerušene pokračovali vo svojom tanci v jarnom vzduchu.

Z kulís nehmatateľného sivozeleného mračna vstúpila do záhrady mladá žena. Bola nahá a bledá, celá od krvi. Nechty na nohách mala nalakované načerveno, z pekných členkov vyrastal pár štíhlych, nie však vychudnutých nôh. Krehké boky. Pevné a plné prsia. Napredovala krok za krokom, pomaly sa knísala z boka na bok, prechádzala stredom trávnika.

Mohla mať krátko po tridsiatke, ale nie menej ako dvadsaťpäť, keďže mala takmer nepostrehnuteľne uvoľnené tkanivo, vďaka ktorému sa štíhlosť niektorých dospievajúcich dievčat mení na dokonalosť. Na bielej pokožke nôh sa vynímali škrabance, zatiaľ čo modriny na bokoch, ramenách a chrbte pripomínali Rorschachove atramentové škvrny, ktoré na povrchu akoby rozprávali príbeh jej vnútorného života. Mala opuchnutú tvár, pery pretínal jeden hlboký zvislý rez.

U zvierat to prirodzene vyvolalo rozruch. Je však záhadou, prečo jej nevenovali viac pozornosti. Had sa opäť zameral na svoju obeť. Cvrčky sa znovu pustili do cvrlikania. Žena ich prestala znepokojovať. Viac než jej neškodnosť z nej cítili snahu odtiahnuť sa na miesto, kde sa stierajú rozdiely medzi druhmi. Šliapala po trávnatom povrchu, obklopená primitívnym nezáujmom. Na chvíľu sa ocitla v trblietavom plášti z odrazu hladiny bazéna na stenách vily. Prešla okolo bicykla zabudnutého na príjazdovej ceste. Tak ako sa v tomto malom kúte sveta zjavila, tak z neho zmizla. Preliezla cez plot na opačnej strane. Postupne sa stratila v kroví.

Za svitu mesiaca teraz napredovala naprieč poľami. Mala neprítomný pohľad, upínal sa na cievku, ktorá ju ťahala rovnakou trasou ako nočné motýle, ale v opačnom smere: krok za krokom, nohy si ráňala na konároch a ostrých kameňoch. Trvalo to niekoľko minút.

Krovie ustúpilo prašnému povrchu. Ani nie po sto metroch sa chodník zúžil. Zmenil sa na čiernu, oveľa pevnejšiu cestičku. Ak by žena nestrácala kontakt so svojimi nervovými centrami, spozorovala by tuhnutie lýtok vystavených postupnému stúpaniu, silný a štipľavý vietor na koži. Prešla cez bočnú cestu a neucítila ani chladný kovový výkon päťstowattového svetla, ktoré jej opäť odhalilo boky.

O päť minút neskôr kráčala po asfalte stredom cesty prvej triedy. Pouličné lampy mala za chrbtom. Ak by zdvihla zrak, zbadala by za zákrutou nápis benzínky, trápny profil tancujúceho panáka vypínajúceho sa do výšky. Sledovala vozovku, ktorá sa skrútila doprava. Potom cesta pokračovala rovno. Takto, ako matná postava pohybujúca sa v rovnakej vzdialenosti od krajnice, sa určite odrážala v zreniciach zvieraťa.

Obrovský potkan sa vyšplhal nahor a odtiaľ ju sledoval.

Mal zježenú srsť, hranatú hlavu. Zažltnuté rezáky ho nútili mať stále pootvorenú papuľu. Vážil viac ako štyri kilá a nepochádzal z priľahlých dedín. Vybiehal z hnilobných odtokových komôr napojených na tunely vedúce k najbližším mestským častiam. Kráčajúca žena mu nenaháňala strach. Pozoroval ju so záujmom, s nastraženými fúzmi na špirálovitom nose. Už-už by sa do nej zahryzol.

Odrazu zacítil chvenie asfaltu a stŕpol. Ticho vyplnilo dunenie blížiaceho sa motora. Svetlá bielych reflektorov dopadli na ženský profil a konečne sa pohľad dievčaťa odrazil v úľaku ďalšej ľudskej bytosti.

V dusivom rúchu noci pokračoval v opise nehody.

„Všetko zle. Robíš si svoju prácu, ale Kristus na kríži ťa na jeden deň spustí z očí. A ak ťa raz opustí, tak to stojí za to. Hovorím vám, že ten deň sa začal zle už ráno.“

Rozprával to na jar, a kým starý vykurovací systém s jednou rúrkou namáhavo rozháňal chlad v stacionári, on, Orazio Basile, päťdesiatšesťročný bývalý prepravca a invalidný dôchodca, vkuse posmrkával. Krčil sa na stoličke s pohľadom plným nevraživosti a znechutenia, barly opreté o hrací automat. A jeho publikum – ľudia na podpore, kovorobotníci so zničenou pohrudnicou – ho zakaždým počúvali s nezáujmom, nakoľko sa v príbehu nemenila ani len čiarka.

Zariadenie sa nachádzalo v tarentskom borgo antico, na ostrovčeku v tvare fazule, ktorý so zvyškom mesta spájali ramená otočného mosta. Na toho, kto tu nežil, pôsobila štvrť sugestívnym dojmom. Ošarpané ružové fasády budov, prázdne nádvoria zarastené burinou. Za bránou sa nachádzalo priestranstvo, kde cez noc parkovali nákladné autá s návesmi. Cez škáry medzi vozidlami bolo vidieť rybárske člny na vlnách pri opustenom móle. A potom červené jazyky plameňov. V mori sa odrážali záblesky rafinérie.

„Zasraté mesto.“

Orazio rozprával s vytreštenými očami. Používal nárečie a nehovoril o Tarente. Ostatní napli uši ešte skôr, než otvoril ústa. Dlhším pozorovaním zistili, že metronóm sa rozkmitá ešte pred úvodnými tónmi – nohavica zošitá vo výške kolena postupne ožívala. Kýpeť sa hýbal sem a tam stále rýchlejšie a nervóznejšie.

V to ráno sa na poliach medzi štvrťou Incisa a mestom Montevarchi rozprestierala riedka belasá hmla. Sedel za volantom dodávky už niekoľko hodín, rútil sa po ceste A1. Jeho spolujazdcovi sa nezavreli ústa. Orazio oľutoval, že ho vzal do kabíny.

Z Tarentu vyrazil v predchádzajúci deň popoludní a noc strávil na čerpacej stanici v Mugello, ukolísaný k spánku hlukom chladiarenských vozov plných potravín. O pol deviatej bol na predmestí Janova. Blúdil priemyselnou zónou, prechádzal cestami označenými nenáležitými smerovníkmi. Elektronika. Hračky. Domácnosť. Prechádzal okolo jedného veľkoskladu za druhým. Oblečenie. Tu spomalil. Prekutrával sa vo vreckách, kým nenašiel stočený lístok. Bol tu už pred niekoľkými mesiacmi, ale bál sa, že to popletie. Keď sa nápis na tabuli zhodoval s tým na papieri, zastavil. Počkal, kým pomocníci vyložia náklad. Päťsto kusov džínsov šitých v Apúlii a určených maloobchodníkom na severozápade. Kým preberali tovar, z presklených dverí malej kancelárie vyšiel majiteľ.

„Rád vás tu opäť vidím,“ povedal veľkoobchodník s úsmevom.

Šesťdesiatnik v obnosenom prúžkovanom obleku s vestou bol skôr stelesnením poverčivosti než žgrlošstva. Obchody mu zrejme šli dobre už celé roky, keď za ten čas takto obšúchal a rozstrapkal manžety.

„Poďme na kávu.“

Pôsobil dojmom človeka, ktorý z presvedčenia neprekročí hranicu deliacu životné očakávania vo dvoje a ani nebude riskovať svoju budúcnosť. Odtiaľto naspäť do Tarentu je vyše dvanásť hodín cesty, každá minúta je vzácna. Orazio sa snažil vypadnúť, keď ho muž odrazu chytil okolo pliec. Dal sa presvedčiť. To bola prvá chyba.

Keď sa vrátili z bistra, šiel za majiteľom do kancelárie po podpísané prepravné listy. Až vtedy si všimol obchodníka s mobilnými telefónmi. Sedel za stolom a čítal noviny.

„Syn môjho starého známeho,“ podotkol majiteľ.

Mladík vstal, aby sa predstavil. Úzky oblek, čierne topánky. Na rozdiel od komótneho veľkoobchodníka tridsiatnik neobsedel ani tri sekundy. Orazio bez pohnutia hlavy vyzrel cez okienko na sinavú oblohu. Mal silné nutkanie okamžite vypadnúť. Prepadol ho ten istý nepokoj, pre ktorý sa v tarentskom stacionári v sobotu večer po niekoľkých pohárikoch vždy s niekým pohádal.

„Vlastne sa zachránil len zázrakom,“ skonštatoval veľkoobchodník.

Deň predtým roztrieskal obchodný zástupca neďaleko Savony svoju Alfu 159. Nezvládol riadenie v zákrute. Hľadá niekoho, kto ho odvezie domov.

„Aj on je z Apúlie,“ dodal veľkoobchodník.

Orazio sa strhol. „A odkiaľ?“ spýtal sa.

Mladík mu odpovedal. Veľkoobchodník si spokojne vydýchol. Nešťastie nechodí nikdy samo, pomyslel si Orazio. Uvažoval, ako ho odviezť tak, aby si nepredĺžil cestu. Vysadí ho kúsok za výjazdom z diaľnice a potom bude pokračovať na Tarent. Ľahšie sa povie áno ako nie. A predsa, mohol odmietnuť. Problémom bol veľkoobchodník: vznášal sa v bubline šťastia, a tak predpokladal, ba priam si vynucoval bezvýhradnú súdržnosť medzi Oraziom a obchodníkom. Jeho žoviálnosť by sa ukázala v pravom svetle – ako podozrenie a arogancia –, iba keby bublina praskla. To sa však nestalo, a preto veľkoobchodník tak ako naposledy upustil od prepočítania jednotlivých kusov predtým, než ich uložia do skladu spolu s ďalšími na chlp rovnakými džínsami. Všetky rovnakej značky. Prepravca s tým tentoraz počítal. A tak musel mladíka zobrať so sebou.

Ďalšou chybou bolo nechať ho rozprávať všetky tie hlúposti.

Držal sa na uzde, až kým si nedali kávu v motoreste pri Sestri. Čo znamenalo, že ďalších deväťsto kilometrov ani na okamih nezavrel ústa.

„Najskôr sa zjavila panoráma Riviéry di Ponente. Vieš si to predstaviť. Pínie a citrusové háje kúsok od mora. A zrazu Prásk!, sedel som na asfalte bez jediného škrabanca. Kristepane, to nepochopíš. Ani ja to nechápem. Bola to novučičká stopäťdesiatdeviatka. Predtým som mal Golf Variant.“

Začal sa bezdôvodne smiať. „Variant,“ zopakoval.

Bola to zrýchlená exaktnosť človeka, ktorý sa bude správať ako tridsaťročný aj po päťdesiatke. Napokon, veď pochádzal z krajského mesta. Rozprával s ľahkosťou o nebezpečenstve, z ktorého vyviazol… Keď o teba zavadí Jeho pazúr, ale ušetrí ťa a dopraje ti iba trochu strachu, treba držať hubu a krok.

Orazio šoféroval a tváril sa, že si ho nevšíma. Nakoniec si však jeho neodškriepiteľnú prítomnosť musel pripustiť pri Caianello, keď nemohol odbočiť na benzínku. Keby pri sebe nemal obchodníka, stretol by sa tam s priekupníkom a odovzdal mu štyridsať džínsov, ktoré potiahol z nákladu.

Časť peňazí by si odložil k ďalším, ktoré neminul na nájomné. Zišli by sa mu, keď sa poháda s niekým zo stacionára. Mohol by odísť ako po iné razy, len aby si nevošli do vlasov. Prešiel by predmestím Tarentu, až kým by žiara svetiel rafinérie postupne pohltila kontúry mesta. Tmu na konci prašnej cesty by osvetlil roj iskier. Šľapky. Kráčal by im v ústrety a ďakoval pritom osudu, že necháva na ulici ženy, s ktorými nežije v jednej domácnosti.

Bol však nútený pokračovať v ceste a o niečo ďalej tak umožnil obchodníkovi, aby sa ujal iniciatívy: „A čo tak dať si pauzičku na vyprázdnenie mechúrov? Pozývam ťa na kávu.“

Po krátkej prestávke opäť vyštartovali. Orazio bol nervózny. V hlave prepočítaval zárobok, o ktorý práve prišiel. Šoféroval zahĺbený do výpočtov, zatiaľ čo súmrak stieral obraz Irpinie a na nížiny Apúlie padala chladná tmavá aprílová noc.

Keď sa blížili ku Candele, zbadali v mesačnom jase obrovské piliere veterných turbín, stojace v rade na poliach. Vytvárali predstavu krajiny, ktorá pridlho uviazla v pasci obrazotvornosti. Autá namiesto koní. Samočinné stožiare namiesto veterných mlynov. Po desiatich minútach sa veterné turbíny stratili a horizont sa sploštil.

Mladík mal vystúpiť pri diaľničnom výjazde Bari juh. Krátko predtým však poznamenal: „Dovoľ mi, aby som sa ti odvďačil.“

Navrhol akúsi reštauráciu v centre. Podľa neho veľmi elegantnú. Vymenoval jedlá a značky vín, a keď stíchol, hoci ešte neskončil, Orazio prikývol. Tretia chyba. Keď mladík vyslovil pozvanie na večeru, nie pažravosť, ale únava ho presvedčila, že si tak aspoň čiastočne vynahradí spôsobenú škodu.

Prešli diaľničným výjazdom Bari juh a pustili sa smerom k pobrežiu.

Quidde paise de mmerd’!

V tejto časti príbehu, keď si v nárečí zanadával na zasratú krajinu, bol už Orazio zvyčajne na nohách. Zdvíhal sa hore, pričom jednou rukou zvieral operadlo stoličky a druhou sa snažil uloviť barly. Úsilie ho nabíjalo hnevom a ten dopadal na výčapný pult a fľaše na stenách aj na poslucháčov, ktorí pritakávali plní opovrhnutia, pretože ich mesto je síce nekonečnou skladačkou nešťastí a podlostí každého druhu, ale Bari je ešte oveľa horšie.

Každý zdravo zmýšľajúci jedinec je určite zmätený, keď do Tarentu prichádza po iónskej štátnej ceste. Pokojný prísľub morského pobrežia trieštia veže cementárne, frakčné veže rafinérie, lisovne, skládky nerastného odpadu v obrovskom priemyselnom komplexe, ktorý zatína do mesta pazúry. Občas, keď sa niektorému majstrovi brúska vymkne spod kontroly, odvezú ho v sanitke. Keď robotníkovi náhle odskočí brúsny kotúč, skončí s obnaženou kosťou na predlaktí. Stroje boli nastavené tak, aby ujmy na zdraví zachovávali rovnováhu medzi nákladmi a výnosmi, ktorú koncipovali muži v kanceláriách určených na optimalizáciu rôznych bezuzdných zvráteností. Regionálne úrady ich schvaľovali a súdy oslobodzovali, až to vrcholilo potýčkami, ktoré boli živnou pôdou pre miestnu tlač. Tarent bol teda mestom vysokých pecí. Ale Bari bolo mestom úradov, súdov, novinárov a športových areálov. V Tarente sa rakovina močového mechúra, považovaná za „vysoko nepravdepodobnú u dospievajúcej mládeže“, spájala s prítomnosťou dioxínov, ktoré zodpovedali deväťdesiatim percentám celonárodnej produkcie. Ale v Bari mohol starý sudca odvolacieho súdu vylihovať v nedeľu popoludní na diváne v obývačke a pozorovať vnučku, ako točí kolesom hulahop celkom nahá, len v zafúľaných cvičkách. To im rozprával robotník cementárne, ktorého dcéra pracovala v krajskom meste ako pomocnica v domácnosti.

A preto nemal prijať obchodníkovo pozvanie na večeru. Čo na tom, že z celej tej záležitosti vyťažil vlastné bývanie? Vyblýskaný štvorizbový byt v lepšej časti Tarentu.

Po večeri v Bari ponechal obchodného zástupcu vlastnému osudu.

Nestihol si vychutnať samotu, pretože sa hneď stratil. Zabočil doľava, potom doprava a ešte raz doprava, no opäť sa ocitol pod blikajúcou sovou očnej optiky. S hromžením sa obrátil do protismeru. Rolovací pútač so slnečnou reklamou na zubnú pastu sa preklopil na hebkú reklamu propagujúcu obchod s oblečením. Vtedy si Orazio spomenul na džínsy ukryté v dodávke.

Po polhodinovom márnom krúžení vyšiel na most, ktorý oddeľoval mesto od obytnej štvrte. Po desiatich minútach zbadal stožiar Ikey a upokojil sa. Došlo mu, že sa nachádza na štátnej ceste ešte predtým, než zbadal betónové zvodidlo oddeľujúce protismerné jazdné pruhy.

Bol stále tým istým mužom, ktorý zakrátko vynakladal nadľudské úsilie, aby zdvihol barlu do výšky pliec. Zmätene hľadel k čiernej ploche za vlnolamami, akoby chcel naznačiť, že ani Človek, ktorý kráčal po vode, nedokázal zabrániť jeho nešťastiu. Chyby sa nakopili v prázdnom prvopočiatočnom priestore, kde sa píšu životné príbehy, skôr ako ich bledý atrament udalostí oživí a sprehľadní.

Hnal sa prázdnou cestou prvej triedy, šliapal na plyn. Vozovka stúpala a viniče sa postupne strácali z dohľadu. Mesiac bude v splne niekoľko dní, teraz sa zdalo, že dokáže rásť donekonečna. Keď pridával plyn do zákruty, menil vzťah medzi ubiehajúcimi sekundami a reflektormi. V diaľke za druhou zákrutou zazrel nafukovacieho panáka. Zmietal sa nad strechou autodielne. Na jeho tanci bolo niečo zábavné. Orazio zvraštil obočie, pritom však nestratil z dohľadu ohyb cesty: absencia svetiel na viditeľnom úseku vylučuje ohrozenie v mŕtvom bode. Takto by zbadal auto s rozsvietenými obrysovými svetlami. To, čo nasledovalo, sa však nedalo predvídať.

Žena alebo dievča. Kráčala presne uprostred vozovky, úplne nahá a celá skrvavená.

Prudko strhol volant doprava. Bola to chyba, lebo dodávka sa okamžite stočila do opačnej strany. Dievča nechal za sebou. Zachytil zvodidlo. Dodávka sa kĺzala po vozovke, až vrazila do zábrany na opačnej strane. Preklopila sa, prevrátila na strechu a šúchala sa ešte dlho popri kraji, zatiaľ čo on jasne videl železnú stenu, ktorá sa naňho rútila.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PRVÁ ČASŤ