Ján Ekodiján

Zelené poviedky

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Juraj Sališ S.O.S.

ISBN: 978-80-971786-8-0

Lopta

Článok

„Na štadióne novodobo úspešného klubu FC Patrola našiel hlavný tréner mužstva mŕtve telo majiteľa klubu Františka Duráka. Podľa prvých správ bola príčinou úmrtia jedna strelná rana priamo do srdca. Všetko nasvedčuje tomu, že obeť bola usmrtená cudzou osobou. Najčastejšie sa v tejto súvislosti spomína osoba Daniela Martónyho, ktorý je podozrivý aj pre dlhodobú nevraživosť voči osobe Františka Duráka.

„Nemal ho rád, ale Dano seká latinu, dlho. Neverím, že to urobil,“ prehovoril otec Martónyho a položil noviny.

„Ani ja tomu neverím. Stretol som jednoho takého posunutého. Možno strýcovi pomóže! Odnesem mu večer něco. Ale co? Posunutý, ale prachatý!“ odvetil vchádzajúci svalovec.

„Keď je posunutý, odnes mu toho papagája, čo máme v bordeli. Poslednú dobu moc hovorí!“

…................................................................................................

Úvod

Volám sa Ján Pavin.

Pred desiatimi rokmi ma opustila partnerka. Volala sa Laura, nádherná bruneta so zelenými očami a ja som si naivne myslel, že spolu zostaneme do konca života. Bol som úspešným matematikom prekračujúcim bežné škrupule. Populárnym, moderným. Na základe logiky som vysvetľoval problémy bežných ľudí, moja tvár sa zjavovala aj na televíznych obrazovkách.

Nežili sme si zle, no Laure to nestačilo. Jej nevšedná krása uchvacovala nejedného muža. Áno, prišiel deň, kedy som zistil, že Lauru vôbec nepoznám. To, čo bolo pre mňa nepochopiteľným a na čom som si nikdy nezakladal, bolo pre Lauru podstatným. Laura chcela mať plný komfort a istotu. Keď prišiel muž, pri ktorom nemusela na ceste k úspechu kráčať krôčik po krôčiku, ale uchopiť ho ihneď, odišla.

Ako vytvoriť dokonalý plán trasy obchodného cestujúceho? Zdanlivo nevinný problém bol záhadou, ktorá trápila mozgy väčšiny mojich kolegov. Za nevinne vyzerajúcou témou sa totiž ukrýval princíp úplne novej logistiky pri riadení firiem, či ideálneho spájania ciest pri ich výstavbe.

Bez Laury som prestal hľadať východiská. Stal sa zo mňa čudák, ktorý sa okrem nákupov vo večierke pod domom, nevzdialil z bytu. Príjem som si zabezpečoval vyhotovovaním diplomoviek cez internet. Nebolo toho veľa, no na môj viac než asketický spôsob života to stačilo. Marsky, štandardná káva, rožky, maslo, občas nejaká saláma a syr.

Rovnicou „obchodného cestujúceho“ som sa začal zaoberať v čase mojej apokalypsy. V stave svojej dlhoročnej depresie bola moja myseľ upriamená len na ňu. Diplomovky som bral ako nutné zlo. Postupom času som šalel a zrejme už len krôčik od stavu agónie som ju náhodou vyriešil. Pomohol my omyl, ktorý zrazu sedel. Namiesto šťastia ma opantala zlosť. Prskal som na seba, prečo som tak jednoduchú vec desať rokov nevidel! Mojej radosti nepridalo ani to, že ju vlastne vyriešila náhoda - nie ja. Vetchou útechou bolo len, že som to vďaka svojmu vzdelaniu zbadal.

Bol som natoľko hlúpy, že som chcel svoje užitočné zistenie poskytnúť krajine a následne celej Európe. Napísal som snáď dvadsať mailov, no žiadnej odpovede som sa nedočkal! Potom len tak z nudy som poslal mail do farmaceutického gigantu. Na druhý deň odpísali, že si prizvú odborníka. O týždeň, že či súhlasím s piatimi miliónmi eur za predpokladu mojej mlčanlivosti.

Kto by nemlčal!

Bol u mňa notár a predseda predstavenstva. Človek by si pomyslel, že sa z mojej jednej stoličky a prehnitej postele zdesia, no oni boli milí. Starali sa len o to, aby mi prišlo na účet 5 miliónov a aby som dostal zlatú Visa kartu. Potešilo ma, že aspoň obchod si nevšímal kto som, ale čo za mňa bude. „Konečne niekto s mozgom“, pomyslel som si a rýchlo som podpísal.

V ten večer som k svojmu obvyklému nákupu pridal litrovú fľašu rumu a kolu. Pil som dvanásť hodín a toľko som aj spal. Niekedy po druhej som sa prebudil. Kombinácia alkoholu, doterajšieho života a novej situácie spôsobili, že som úplne prepadol panike. Nezniesol som krik, bol som zdesený z toho, že mám chodiť medzi ľuďmi, vyriešením rovnice som dosiahol svoj cieľ. Toto a všetko ostatné sa mi zdalo neprekonateľným rozporom môjho ďalšieho života. Načarbal som zopár riadkov, že všetko zanechávam fakulte a pobral som sa na balkón.

Prekračujúc zábradlie na desiatom nadzemnom podlaží, som začul z vedľajška krik. Opitý sused opäť mlátil svoju ženu. Pomyslel som si, že predtým než opustím tento svet, mohol by som vykonať aspoň niečo užitočné. Ženu som na druhý deň poprosil, či by mi pomohla dostať sa do banky v Auparku . Ako vždy, bola príjemná a súhlasila. V banke som jej previedol na účet 250.000, aby od toho tyrana odišla. Nechcela o tom ani počuť, no vysvetlil som jej, že som bohatý a moje detstvo prežité v domove bolo určite lepšie, než to, čo prežíva jej syn. Bola dojatá a objala ma. Panicky som sa odtrhol, na dotyky som nebol dlho zvyknutý, a rozlúčil som sa.

Ostal som v tom hluku sám. Oproti mne bola lekáreň. Bľabotavo som si vypýtal tampóny do uší. Pomohlo. Pomaly som sa zaradil do prúdu chodiacich a únik som našiel v poloprázdnej kaviarni. Aj tu mal našťastie obchod prednosť – obslúžili ma aj pri mojom divnom zovňajšku!

Nevedel som, čo mám robiť, no jedno som vedel určite: do svojho bytu sa už nikdy nevrátim! Vôbec som si nebol istý, či chcem žiť ďalej, no peniaze mi to umožňovali. Síce s nechuťou, no s pocitom, že nemám čo stratiť, som sa dal ostrihať a obliekol som sa.

Večer som už bol veľmi unavený. Prešiel som cez most a ubytoval som sa v hoteli Devín. Ihneď som zaspal. Izba z vnútornej strany poskytovala dostatočné množstvo ticha, zvyšok vyriešili tampóny. Dni som trávil v izbe, večery okrem piatka a soboty v Auparku, alebo v kaviarničkách Old City.

Náhoda (existuje?!) zariadila, že som v jednej z nich začul šikovného realiťáka, ako hovorí o tichom dome v Borinke. O týždeň bol môj. Schopný maklér zároveň zariadil, že polovica môjho majetku išla do malých bytov, ktoré prenajal. Dal prerobiť aj moju nešťastnú garsónku. Aj potom, čo mu platím dve tisícky mesačne mi chodí na účet trinásť . Aj keď míňam veľa, nedokážem minúť viac ako tretinu. Peniaze sa majú točiť, zvyšok posielam Slobode zvierat a alibisticky si tým hladím svedomie.

Zo stavu prechádzok a povinného ničnerobenia ma prebrala ďalšia „náhoda“. Bola ňou vražda v blízkom okolí. Pomaly a isto som bol dobrovoľne zaradený do systému.

Stretol som istého tiež Jána. Ekodijana. Dali sme sa do reči. Hovoril som mu, čím sa zaoberám a tiež o tom, že sa priatelím s fosíliou deväťdesiatych rokov - bývalým vagabundom Charliem, čo si neviem logicky vysvetliť. On nato – nech mu o ňom niečo poviem. Ekodijan sa stále uchechtával, takže som ani nezbadal, že vediem hodinový monológ. Potom mi povedal, že je bývalý novinár. Spýtal sa, či by mi príliš vadilo, keby som napísal úvod a on by o nás s Charliem hovoriacim viac než nespisovne, začal písať. Raz za mesiac sa stretneme. Ja hovorím a on si zapisuje. Nie som si istý či to bude niekoho zaujímať, ale keď to tak chce …?!

…................................................................................................

Vražda

Bol prvý jarný týždeň. Vcelku tuhá zima sa prebrala do štyroch sedemnásťstupňových dní plných slnka. Až na jednu daždivú noc, ktorá zasiahla len mesto, prichádzalo jarné kráľovstvo v plnom rozkvete. Východné slnko privítal Ján picolom a cigaretou na priestrannej terase.

„Čo je to tu za hluk, preboha!“ pomyslel si počujúc zvuk sirén prichádzajúcich policajných aut. Potom si otvoril noviny. „Aha, asi preto sú tu!“ poznamenal pri čítaní článku o vražde majiteľa futbalového klubu, ktorý býval taktiež v Borinke.

Aj v inak nostalgickom Jánovi situácia prebudila zvedavosť. V poobedňajších hodinách sa vybral pozrieť na políciou opáskovaný dom. K domu nešiel priamo, no išiel sa naň pozrieť z kopca oproti. Po pätnástich minútach chôdze sa dostal na výstupok, z ktorého bol na dom vynikajúci výhľad. Na dvore mohutne oploteného nadštandardného zrubu stál už len jeden hliadkujúci policajt.

„Pokračovanie zajtra,“ pomyslel si Ján. „Au!“ zavrčal zakopnúc o jamku v pôde. Potom sa otočil a zamyslel sa: „Sú tu štyri. Hm, ako keby tu niekto dlhšie ležal. Áno, na bruchu! Čo keď dom skôr sledoval? Presne tak to vyzerá!“ dohovoril so záujmom. Potom vytiahol z vrecka krabičku Cameliek a postupne, v každej z jamôk ju odfotil. Z miesta sa rýchlo pobral domov. Spustil laptop a až do rána po veľmi dlhej dobe pracoval.

Bolo niečo po deviatej, keď Ján prikročil ku zrubu odetom policajnou páskou. Ján podišiel k prvému z policajtov a oslovil ho: „Prepáčte, asi mám nejaké informácie k tomuto prípadu. S kým by som mohol hovoriť?“

„Počkajte, zavolám komisára,“ odvetil muž stroho a odišiel. Po chvíli pred Jana predstúpil fúzatý zavalitý muž.

„Riegler, počul som, že ma hľadáte,“ podal mu komisár ruku.

„Pavin“, odvetil Ján, potom jachtavo pokračoval: „Zdá sa mi, že ten dom niekto sledoval. Oproti na kopci som našiel stopy.“

„Policajt asi nie ste, však?“ odvetil Riegler s miernym pohŕdaním.

„Nie, som matematik,“ odvetil Ján.

„Ďalší blázon!“ uškrnul sa Riegler a pobral sa od Jána.

„Kurva, co nenecháte chlapca povídat. Ste spokojní, že je strýco v base, šak?“ prehovorila dvojmetrová gorila, stojaca obďaleč.

„Buď rád, že neprišlo aj na teba!“ zavrčal Riegler.

„Ten, ktorý tento dom sledoval, mal meter sedemdesiatpäť, ten ktorý je v base musí byť o 20 cm vyšší, tak ako tento pán!“, dohovoril a ukázal na svalovca.

„A na to ste ako došli, pán múdry?!“ zavrčal Riegler.

„Podľa polohy jamôk na kopci, kde sa opieral lakťami a kolenami. Mám to aj vyfotené, ako mierku som použil krabičku cigariet.“ Komisár sa zamyslel, potom s podozrievajúcim pohľadom prehovoril: „Odkiaľ viete. koľko centimetrov má Martóny? Ste Charlieho kumpán?“ Ján zostal v prekvapení. Svalovec sa na neho pozrel a prehovoril: „Víš Charlie sem ja. Neboj sa, o chvílu sa dozvíš, že spolu aj trtkáme!“ rozrehotal sa Charlie hurónsky.

„Podľa missky, s ktorou bol pán Martóny vyfotený. Fotku som našiel na webe, a ak sú jej údaje správne, ona mala 1,8 metra. Zvyšok som už z pomerov dopočítal rýchlo!“

„Vidýš jakí ste vy kokoti! Chlapec je síc trocha ploský, ale umu ma jak celá Vaša pěchota!“

„Drž hubu!“ zvreskol červený Riegler na Charlieho. Potom sa pozrel opäť na Jána a zahundral: „Ideme to preveriť, ukážete mi to miesto.“

„Dobre,“ odvetil Ján.

„A mimochodom. Čo ste tam vlastne hľadali?“

„Bývam v tom bledomodrom dome pri cintoríne. Keď ste sem prišli, tak ma to zaujalo a išiel som sa na dom pozrieť zhora. Na tom mieste som zbadal ...“

„Áno – to ste už hovorili!“ prerušil ho komisár, pozerajúc na jeho vilu sa spýtal: „To si žijú matematici tak dobre?“

„Podarilo sa mi vyriešiť rovnicu.“

„To musela byť rovnica!“ uškrnul sa Riegler pozerajúc sa stál na Jánov dom.

„To aj bola. Trvalo mi to desať rokov!“

„Deset rokú? Zato je to hodně málo!“ pokýval Charlie hlavou.

„Ale nie, dali mi o dosť viac. Kúpil som ešte dvadsať bytov a druhá polovicu z odmeny je na účte.“

„Kurva! Dobrých 4 až 6 melónov!“ rozohnil sa Charlie.

„Trafili ste!“ odvetil Ján uznanlivo.

„To máte komu hovoriť! Aby ste neskončili pri svojom novom kamarátovi s holou riťou!“ zavrčal komisár a pobral sa smerom na kopec.

„To je urážka na cty! Takéhoto dobrého a učeného chlapca by som nykdy nespravil!“

„To je od teba šľachetné,“ odvetil Riegler ironicky. „Poďte pán Pavin!“ vyzval Jána.

„Zostaň!“ ukázal rukou na Charlieho, ktorý sa pohol za nimi.

„Kurva – jak se psem! No nyč, aspon sa nezadýcham.“ zahundral a pobral sa dole.

Parfum

„Mohlo to tak byť. To však neznamená, že Duráka nezabil Martóny,“ prehovoril komisár zadumane.

„To je jasné. Mne len príde nelogické, aby si niekto niekoho najímal na sledovanie a potom riskoval, že ho pôjde sám zavraždiť.“ odvetil Ján

„Nehľadajte v tom logiku! Emócie a túžba po pomste nemusia byť logické. Tu ho zabil a potom ho vyviezol na jeho štadión. Už viac ho pokoriť nemohol!“

„Bol som dlho bez ľudí. Keď to takto hovoríte, dáva to zmysel,“ odvetil Ján uznanlivo.

„Chápem, ale aj tak ste nám veľmi pomohli. Ďakujem!“ podal mu komisár ruku, potom, čo zišli opäť pred zrub.

„Nemáte za čo.“ odvetil Ján úctivo. Odchádzajúc sa však otočil a spýtal sa: „Prepáčte komisár, asi z tej nudy, no ako sa zistilo, že to bol Martóny?“

„Jeho odtlačky sa našli na pohári, ktorý pri tej trme-vrme padol pod kreslo. Ostatné 3 poháre starostlivo očistili, no tento si nevšimli. Stačí?“

„Jasné, ďakujem.“

„Nie je za čo.“

„Takí poriadni a predsa ich to len dobehlo. Žiadne ostatné odtlačky Martónyho, či jeho kumpánov. Hm. Aká smola!“ hundral si hlasno odchádzajúc od komisára. Do Rieglerovej tvári opäť nabehla červeň a vrčiac prehovoril: „Nerobte blbého! Čo ste tým chceli povedať?“

„Ale nič – ani neviem. Niečo mi nesedí. Možno keby som sa mohol pozrieť zvnútra. Ale je mi jasné – nemám tam čo hľadať.“

„Seriete ma, no nebudem spokojný, kým si neulahodíte! Dobre – beriem to na seba,“ zavrčal komisár a zobral ho dnu.

„Nech sa páči, pane! Len tu prosím všetko neposkáčte,“ otvoril mu teatrálne dvere. Ján vošiel do izby. Na stole stáli tri whisky poháre, ďalšie dva boli popri inom skle v nádhernej starožitnej vitríne.

„Pomaranč, cítite?“ prehovoril Jan.

„Niečo, no veľmi slabo.“ odvetil Riegler.

„Z toho, že som roky nevychádzal von mám veľmi silný čuch. Cítim 7-8 vôní, no pomarančová jednoznačne preráža.“

„Čo tým chcete povedať?“

„Zrejme mal viacero ženských návštev, no jedna sem chodila pravidelne.“

„Durák bol sukničkár, takže by ma to neprekvapilo. Jednu z nich pichal častejšie. Nič výnimočné!“

„Áno.“ odvetil pokojne. Potom chytil do servítky pohár od whisky a obrátil ho oproti svetlu.

„Hovoril som Vám, že tam nie sú odtlačky,“ zahundral Riegler

„Odtlačky nie, ale škrabance áno.“

„No a? To je bežné, od umývačky.“

„Stavím sa, že na iných pohároch vo vitríne nebudú!“

„Prečo by nemali byť?“ zahundral Riegler a začal vyťahovať poháre.

„Kurva! Jak je to možné?“

„Takéto poháre sú veľmi drahé. Zopár som ich zdedil s domom. Preto to viem.“

„Tým vlastne chcete povedať, že tie whisky poháre neboli Durákove.“ zamyslel sa Riegler“

„Presne!“

„To by ale znamenalo, že ich sem niekto priniesol kvôli Martónyho odtlačku! Kurva!“ zagánil Riegler, krútiac hlavou.

„Pohár bude z nejakého baru. Hlavne tam sa sklo obrúsi najviac. Martóny dopil a pohár niekto rýchlo zobral, aby to naaranžoval.“

„A ďalšie poháre?“

„Postupne ich ukradol v tom istom bare. Musí to byť väčší podnik, diskotéka. Niekde, kde je frmol a nevšimnú si to. Ten, ktorý to urobil nie je rozhodne hlupák a stopy nezanecháva!“

„A čo tie stopy po topánkach? Zodpovedajú nohe Martónyho. Jedine, že by si ich dal na nohy schválne. Áno!“ rozmýšľal Riegler nahlas.

„Presne tak, no nie je mi jasné, keď obeť ťahal po zemi, prečo zrazu trocha vybočil a potom išiel opäť plynule.“

„Možno sa zapotácal.“

„Možno, no možno sa na chvíľu vyzul, akoby chcel podísť k tomu obrazu a zobrať ho.“

„Nie obraz, ale to čo je za ním. Trezor!“, zavrčal Riegler. „Trezor sme otvorili, bolo tam 120.000 €. Zrejme sa do neho nedostal.“

„Nevieme, koľko bolo v trezore predtým. Čo keď tam nechal časť peňazí schválne, aby sme si mysleli, čo si myslíme? Keď dom dlhšie sledoval a mal dobrú optiku, mohol si všimnúť aké čísla obeť tlačila.“

„To už je prehnané! Neverím, že vrahov plán bol natoľko prešpekulovaný!“

„Nebol, no náhoda mu mohla pomôcť spojiť príjemné s užitočným.“

„Hm! Možno áno, no jedno je isté. Prípad môže byť omnoho komplikovanejší než som si myslel!“, odvetil so znepokojením. „Nie, že by ma tešilo, že pri Vás vyzerám jak blbec, ale férovo musím priznať, že máte neskutočný talent. Nečudujem sa, že ste zarobili!“

„Ďakujem, komisár, no necítim sa byť niekým výnimočným. To len tá samota. V tichu máte myseľ oslobodenú. To je všetko.“

„Niečo na tom bude. Odkedy ma povýšili, robím každý deň a vlastne ani neviem či je pondelok, alebo nedeľa.“ dohovoril, na chvíľu sa zamyslel a opäť prehovoril: „No dobre. Máme nové poznatky, ale tie príliš okruh podozrivých nezužujú! Napadá Vás ešte niečo?“

„Vlastne áno. Mohol by som sa zajtra pozrieť na Durákov štadión, teda tam, kde ho vyložili?“

„Nemám čo stratiť. Ráno po Vás niekoho pošlem.“ potriasol mu komisár rukou.

„Dobre, dovidenia!“ rozlúčil sa s ním Ján.

Charlie

Ján sa vylebedil do vírivky: „Riadny nátresk,“ vzdychol si. Utrmácaný vo vode takmer zaspal. Z pokoja ho však zrazu prebral zvonček. „Tak toto sa tu ešte nestalo. Kto to je, preboha?“ zamrmlal si a rýchlo si navliekol župan. Pred svojimi dverami zbadal starší polo pancierový Mercedes džíp čiernej farby a pred dverami prešedivelého svalovca Charlieho.

„Prichádzam o všetko?“ pomyslel si spomenúc si na komisárove slová, no napokon otvoril:

„Ahoj kamarát mój!“ potriasol mu srdečne pravicou. Potom mu do rúk podal klietku s veľkým zeleným papagájom a opäť prehovoril: „Nevedel som čo ty mám kúpyt z vdačnosty, takému vznešenému člověku, tak sem ty donésel papagája ze strýcového bordelu. Ty si sám, on je traumatizúvaný z teho suterénu. Baby sú furt vyvoňané jak mexikánske štetky a on stále kýcha.

Bude Vám spolu dobre, uvidýš !“

„Ale to ste nemuseli … “

„Ale mosel. Tykaj mi brate!“ potľapkal ho po ramenách a vošiel dnu.

„Ďakujem Charlie, no ja mám stále otvorené. Uletí a zdochne!“

„Teho sa neboj, krídla mu rízli ješte ked bol malý. Líta, ale enem meter!“

„Preboha!“ zvolal Ján.

„Any mne sa to nepáči. Ja by sem mu to nespravil! No čo už s ným, on, any ty zato nemóžete. A krem toho, asi by ho o chvílu popravili!“

„Popravili?“

„Veru tak. Účtovnýčka furt domlúva jak legalizúvat náklady na bordel, aby to ctihodní občaná mohli vykázat a on kurva enem načúva a vykrikuje!“

„Vykrikuje?“ spýtal sa Jan nechápavo. „Pozri!“ odvetil Charlie, pozrel sa na papagája a prehovoril: „S, s, s … .“

„Súmračná, Smer, Súmračná, Robo – Bobo!“ zaškriekal schuti papagáj.

„Aha, už chápem.“

„Ale aspon vidyš, jaký je múdry. Dáva dokopy súvislosci, jak ty!“

„Otvor tú klietku, prosím ťa.“ odvetil Ján rezignovane. Vták mierne vzlietol a skončil na Jánovom ramene.

„Jaký páreček. Dep móže jít do piče i s celým Karibikem!“

„Ešteže tak,“ uškrnul sa Ján otrávene, po chvíli prehovoril: „Prepáč, si tu moja prvá návšteva. Zabudol som sa ťa spýtať. Ponúknem ťa niečím?“

„Nemosíš. Jedel sem, pil sem. Nejaké víno by sem dal, ale ja mám mľaskavý jazýček a krem toho sem autem.“

„Škoda. Myslím si, že mám slušnú vinotéku,“ odvetil Ján hrdo.

„Áno? Móžem ju aspon vydet?“

„Jasné!“ prikývol Ján a zobral ho do pivnice.

„Jau!“ zavrčal Charlie, potom čo si buchol čelo do nižšieho stropu.

„Pardon, mal som upozorniť!“

„Ale toto je nic. To ked som robil biletára v buzíckem klubu, byl tam jeden kokútek. Když si vypil rehotal sa jak kdyby ho šteklily desáti enuchové. Tak odporný smích měl, že prohlušil aj Bronski Beat. Hovorím mu: „Drž tu teplú hubu, nebo ty vyrežem hlasifky!“ A on kokot kadernýk vytáhel núžky a jebel mi ich do zadku. Potom zdrhal, ja pod ho rýchlo za ným. Městské pivnyce majú osumdesátky múry. Tak sem si jebel nos a čelo, že sem omdlel. Krf mi strýkala z čela, nosa aj riti. Na druhý den sem došel za ním aj s pátymi společníkmi. Pred holičstvem veliká reklama. Nepamatám si už jak sa volal, no meno mu končilo jak ta autobusová doprava.“

„Sad?“

„Presne! A pod menem, že pánsky strih už od 33 Euro. No nekúp to! Vošli sme dnu. Vidým Voštynár v kresle s novým strihem. Ríkam si konečne! Ked nás buzík zbadal, hned mu jebli núžky na zem. Možno to byly ty z večera. Voštynár sa obzrel a ríka: „Ja už platím páni.“ Ja mu nato: „Nemosíte sa ponáhlat, vyčkáme!“

„Ale ja robím len na objednávku, páni!“ ríka buzík. Já mu nato:

„Ty nemáš diár? večer sem nás objednával, šaks aj núžkami zastríhel!“ Voštynár vstal, obzrel si nás a odchádzajúc ríka: „Páni majú krátky strih, to zvládnete!“ Já nato:

„Vidyš jaký si tupý – počúvaj, co ty ríka kapacita!“

„Dovidenia páni!“ pozdravil nás Vlado. Já na to:

„Bylo mi ctú!“ Potém sme tam zústali s buzíkem samy. Klepal se jak osika, no do rúk sebral starú poctivú britvu a začal s nú krúžit. Ja mu na to: „Odhániš zlých duchú nebo hledáš slépku? Potom sem dodal: „Slépka tu není, sme tu enem my!“ On na to, že co sceme.

„Budeš nás strihat rok zadarmo a zaplatyš nám parkovné, ked sa už jebeš na pešu zónu!“ odvetyl sem mu. Potom sem zasadel do kresla a s klidem angličana sem rékl: „Začíname!“

„To bolo od teba pekné. Keby si išiel na PN, zaplatil by omnoho viac!“ uškrnul sa Ján.

„Ale poďme k tomu vínu,“ dodal.

„Prepáč, občas sa zakecám.“

„Občas?“ pomyslel si Ján.

Štadión

„Tuším som to prehnal menej!“ pomyslel si Ján pri pohľade na spiaceho Charlieho opretého o stôl. Jána prebudil zvonček.

„Bože, Vy vyzeráte! A čo tu robí Charlieho auto?“ zavrčal Riegler.

„Včera večer sem prišiel, aby sa mi odvďačil a odvtedy sa nevzdialil!“

„Typický Charlie, otravný jak mucha. Vykecali ste mu niečo?“

„To nie!“

„Dobre. Umyť, obliecť a za 15 minút pri aute!“ zavelil Riegler.

„Samozrejme.“ odvetil Ján pokorne.

„Tu máte pásku!“ podal Jánovi Riegler policajné označenie. „Vybavil som, že Vás pripísali ako pomocného forenzného experta. No bez nároku na odmenu!“

„Som Vám veľmi vďačný, že ste ma odtrhli od nudy, pán komisár. Dve tretiny svojho príjmu dávam na útulky. Nemám s tým čo robiť.“

„Mať tak Vaše starosti!“ odvrkol Riegler ironicky.

Po chvíli zastali pri štadióne. Trénovaný Riegler sa pobral dnu svižným krokom, Ján Pavin sa snažil cupitať čo najrýchlejšie.

„Hovoril som dnes s Pavlovským, ktorý prípad tiež vyšetruje. Je to náš najlepší kriminalista. Zaujali ste ho. Férovo priznal, že niektoré veci nedocenil. Je unavený, zobral si dovolenku.“

„Nechcel som niekoho uraziť!“

„Nie je urážlivý. To nech Vás nemáta. Skúste sa radšej sústrediť na prípad. Máte nestranný pohľad.“

„Jasné!“ odvetil Ján a pomaly začal chodiť po tráve. Najprv sa zameral na obkreslenú polohu tela pri futbalovej bráne. Potom sa pobral do stredu trávy, sadol si a zapálil si.

„Možno to bude takto. Divadlo. Všetko je to jedna veľká aréna!“

„Čo mrmlete?“ spýtal sa Riegler.

„Tá lopta!“

„Aká lopta, je ich tu dvadsať!“

„Tá, čo zostala v bráne.“

„Čo s ňou?“

„Podľa mňa bola do tej brány vložená vtedy, keď telo. Prečo by si zberači lôpt nevšimli loptu v bráne? Bolo práve po zápase. Večer. Nehral už nikto. Tá lopta tam nebola. Ak mám pravdu, tak len na nej budú nejaké stopy. V ten večer v meste prudko pršalo – stopy na ostatných loptách budú zmyté. Dážď skončil niekedy o 23.00, odvtedy nespŕchlo. Duráka zabili niečo po polnoci,“ dohovoril Pavin. Komisár zamrvil fúzmi a zvolal na forenzný tím: „Skontrolujte stopy na loptách!“

Tím si ho prekvapene premeral, no dal sa do roboty. Po hodine práce sa policajt pristavil pri Rieglerovi a prehovoril: „Nikde nič, no na lopte, čo bola v bráne, sú odtlačky prstov. Posielam ich na porovnávačku do databázy.“

„Dobre.“ odvetil Riegler, potom sa pobral za pofajčievajúcim Pavinom a prehovoril:

„Mali ste pravdu. Ako Vás to preboha napadlo?“

„Tá lopta mi tam jednoducho nesedela. Spýtal som sa sám seba: Čo keď to bol ďalší krok k Durákovej pokore?“

„A zrejme bol.“

„Ak tam budú Martónyho stopy, tak máte pokoj.“

„Nebudú! Martóny má tlapy, toto bola menšia ruka, dal som si to poslať v mierke! Poháre boli z ich diskotéky. Martónyho musím prepustíť, aspoň zatiaľ. Takže sme opäť na začiatku!“ zamrmlal Riegler nespokojne.

„Musím si pár hodín pospať, ale potom sa nad tým pokúsim zamyslieť, ak Vám to nevadí.“

„Čo mi má vadiť? Keď ste to takto rozdrobili, tak myslite, ale poriadne!“ odvrkol Riegler zachmúrene, potom už pokojnejšie dodal: „Ale ďakujem, auto na Vás už čaká. Odvezú Vás domov.“

Profil

„Očuj sem! Strýca pustyli. Dakujem kamarát moj!“ objal Charlie prichádzajúceho Pavina.

„Au! Myslel som si, že už bude preč,“ vzdychol si Ján, no po chvíli odvetil: „Nemáš za čo. Podľa všetkého to skutočne nebol on.“

„No tak vyprávaj a prehánaj!“

„Čo?“

„Co si zistyl?“

„Charlie, povedal som ti už, že o tom nemôžem hovoriť.“

„Šak nevady, skúsil sem!“ zarehlil sa Charlie.

„V chladničke je plno jedla. Najedz sa, keď chceš, ja sa musím ísť vyspať. Stačí, keď za sebou zabuchneš.“ dohovoril Ján zívnuc si.

„Zabuchnut móžem, aby sem ty neprekážal. No na dvore mosím ostat. Strýc mi kázal, aby som ta chrányl, než temu nebude konec!“

„Preboha!“ prešlo Jánovi hlavou, no po chvíli slušne odvetil: „Dom je veľký, môžeš byť kde chceš. V bare je kartón cigariet.“

„Dobru dušu máš chlapec mój. Chod hajínat. Budem tycho jak hvézdovec před útokem!“

„Hviezdovec?“ spýtal sa Ján, čo veľmi rýchlo oľutoval … .

„No to bylo tak. Sedíme se strýcem a s Kilečkem v ofise a ony sa stažujú, že bordel nezabíra. Ríkam im - to sce renováciu, nové produkty a lepše štetky.

Kilečko ríka: „Nykdo sa nestažúval!“ Já mu nato: „Kto sa ty tu bude stažúvat? Co ty majú dát ty ženaté chúdatá občanský?! Co im pošleš do tricet dnú domú vyjadření, aby ich manželky zachloščili? Nyc nebudú ríkat enem sem už neprídu! To jaks s tu Jamajčanku cos prijal. Pery ma fantastické, no ked začne sosat, to jak kdybych měl kokot v lisovně! Nélen že mňa nespravila, další dva týdny se mňu nic nenarobila ani Mináriková, když sem ju v telce zhlédel!“

„Aspoň budú verní“, uškrnul sa strýc. V té chvíli šel v telke akorát nejaký program ze života potvor. Kukám – taká tučná ryba se zaryla celá do písku, aby byla inkognito. Malá prosvitná rybka šla chúda okolo a tá tučná – hvezdovec enem chňapla a bylo po ný! Ríkam: „Vidýte, vy ste jak ta tučná ryba! Nic nerobyt enem chňápat po peňezích!“ To Kilečka nasralo a ríka:

„Kritizovať vie každý! Ak si taký Lúmen navrhni čo treba.“ Já mu nato: „Treba sem dat SPA, fitneess a baby co se s ocáskem mazlia. Ked scete, ja to šecko zarýdym a baby odskúšam. Staneme se novým stánkem nežné kultúry!“ Strýc mável rukou a ríka: „Na depeháčce sme vybrali 100 litrú. Verím ty!“ A aj mohel! Dnes sme tak proplnení, že se u nás aj týden čeká!, dohovoril hrdo.

„Dúfam, že sa nestanem priesvitnou rybou!“, odvrkol Ján už ledva stojac na nohách.

„Ale kdeže! Tú rybú bude každý co ta bude chcet spravyt! Od teho tu sem!“

„To ma teší, ďakujem!“ odvetil Ján a zavrel dvere na spálni.

Bolo niečo po dvadsiatej, keď sa Ján prebudil. Vyšiel von zo spálne, papagáj mu pristál na ramene.

„Nie!“, zamrmlal.

„Čekal ta tu cele popoludne. To jak …“

„Neskôr Charlie, musím ísť pracovať!“ prerušil ho Ján

„Jasné! Budem tycho víš jak to!“

„Áno, viem!“ odvetil Ján a pobral sa s papagájom do knižnice.

„P, p, p, p, p.,“ zahundral si otvárajúc laptop

„Zeman! Prezident! Zeman!“

„A ticho, lebo pôjdeš do klietky!“ zahromožil Ján.

„Ticho!“ zašvitoril vták potichu.

Ján sa pohrúžil na tri hodiny do zhromažďovania informácií o nebohom Durákovi.

„Výstrel naslepo, ale vyskúšame!“ zbystril, čítajúc starý článok o brankárovi Durákovi a večnému rivalovi, ktorého prezývali Šani. O Šanim toho mnoho nenašiel, no o jeho žene, ktorá mu v raných časoch s Durákom zahla, dosť. „To meno je mi nejaké známe, hm! No nič, pôjdem ju navšíviť do predajne!“ zamrmlal si a laptop vypol. Potom zašiel do kuchyne a prehovoril k Charliemu:

„Zašiel by si so mnou zajtra do autosalónu?“

„Mosím byt s tebú ždycky!“ odvetil Charlie jasným hlasom.

„To si vážim!“ odvetil Ján diplomaticky, potom dodal: „Chcem tam niečo zistiť. Myslím si, že by si mohol byť užitočný!“

„To akože budeme spolupracúvat?“

„Áno. Potrebujem hovoriť s jednou predajkyňou, no neviem, ako to urobiť. Predajcov je tam veľa. Neviem, ako osloviť práve ju, aby nevycítila môj zámer.“

„Bez obaf, ale budeš ma očúvat!“ zahlásil Charlie dôležito.

Zadosťučinenie

Niečo po desiatej zastal Charlie so svojim pancierákom pred salónom Mazdy.

Charlie sa ešte raz pozrel na fotku a prehovoril: „Ked ju uvidym, tak ju spoznám. Ty dočkaj a ked sa do deset minút nevratym, pod dnu. Ale hovorím ty – mosíš sa tváryt jak manažér, snob. Taký co se necháva pleskat byčem od dominy!“

„Skúsim,“ odvetil Ján.

Charlie vošiel dnu. Vzadu napravo ju zbadal a rýchlym krokom sa tam aj pobral.

„Čím Vám môžem poslúžiť …“

„Nemám čas!“ odsunul predajcu, ktorý mu vstúpil do cesty.

„Dobrý den pany, móžem s Vami hovorit?“

„Môžete,“ odvetila zaskočená.

„Víte moj šéf sce kúpit auto. Sem už v pátem autosalóne a unavuje mě to. Poznám ho, on kúpi, no enem od pěkné ženské! Víte taký ploský Napoleón. Každý chlap je pro neho konkurentem!“

„Chápem, a kde je?“ pousmiala sa.

„Hned príde, enem si kúpil zmrzlinu u tej cickatej blondýny oproty.“

„Ten skutočne nelení,“ rozosmiala sa.

„Nelení, ale furt mení! Zasa lakomý není.“

„To znie zaujímavo!“ zbystrila.

„Tu som, šéfe!“ zvolal na prichádzajúceho Pavina.

„Tichšie, Charlie!“ odvetil Ján namyslene, potom pokračoval: „Potrebujem tuto pre ochrankára nie veľké, ale veľmi silné auto. Môj Jaguár je síce vznešený, no príliš veľký. A o tej jeho pancierovej fosílii sa už vôbec nedá povedať, že by sa niekam zmestila.“

„Dalo by sa povedať, že ste prišli práve načas. Hneď vedľa Vás je vo výpredaji táto červená 176 koňová trojka!“

„A čo jej je?“ ohrnul nosom Ján.

„Nič, len viacej papá!“ usmiala sa.

„Máte krásny úsmev, zlatíčko, a ešte k tomu pekne voniate. Tak oranžovo. Takže beriem. Súhlasíš, Charlie?“

„Velice pěkný voz pane. Ešte aj satelitového žraloka má!“

„V tom sa nevyznám, ale nechám to na teba, Charlie,“ odvetil, potom sa pozrel na ženu a prehovoril: „Aj keď je môj podriadený, som k nemu ľudský! A taký som aj k pekným ženám, zlato!“

„Ďakujem!“ odvetila s červeňou na tvári.

„Pripravte papiere. Zajtra o dvanástej si pre neho prídeme. Dúfam, že tu budete!“

„Samozrejme,“ odvetila milo.

„Ty ale víš hrát kokota!“ prehovoril Charlie uznanlivo.

„Ďakujem!“ odvetil Ján ironicky. „Odvezieš ma prosím na prezídium?“ spýtal sa ho nastupujúc do auta.

„Ak Vám bude stačyt táto fosília pane,“ odvetil Charlie sarkasticky.

Bolo niečo po dvanástej keď Ján vošiel k Rieglerovi do kancelárie. Riegler na neho flegmaticky zazrel a ironicky prehovoril: „Nebodaj máme niečo nové?“

„Asi áno,“ odvetil Pavin s prekvapeným výzorom.

„Tak spustite!“

„Je mi to sprosté, no myslím si, že tú vraždu spáchal Váš kolega Pavlovský. Boli sme dnes za jeho ženou. Používa ten istý parfém, čo som cítil v Durákovom dome. Zároveň Durák s Pavlikovským mali už raz kvôli nej konflikt. Samozrejme, zatiaľ je to len hypotéza.“

„Žiadna hypotéza. Ja som obmedzený chuj, a Vy máte ako vždy pravdu!“ zavrčal Riegler. „Čítajte,“ dodal a pohodil mu list. Ján roztvoril list a začal čítať:

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-971786-8-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Lopta

Tiráž