Janka Podtatranka

Pokazený Silvester

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Janka Podtatranka

ISBN: 978-80-971792-5-0

„Túto knihu venujem svojej

mamičke, ktorú napriek

všetkému ľúbim“

„Čestne prehlasujem, že všetko, o čom sa píše v tejto knihe, sa naozaj stalo. Je to môj skutočný životný príbeh. Nič nie je vymyslené ani prikrášlené. Len mená protagonistov sú pozmenené, kvôli zachovaniu ich anonymity.

Zámerne dielo publikujem pod pseudonymom a neuvádzam žiadne osobné údaje, pretože konanie niektorých postáv napĺňa skutkovú podstatu trestného činu, i keď väčšina je už, pravdepodobne, premlčaná. Z toho istého dôvodu sa budem vyhýbať publicite.

Ak by sa niektorá z postáv cítila dotknutá a chcela ma udať za ohováranie či urážku na cti, zámerne nebude mať k dispozícii žiaden údaj, prostredníctvom ktorého by bolo možné jeho postavu zosobniť. Okrem toho, uškodila by viac svojej vlastnej osobe a reputácii, mne by tak iba urobila reklamu na moje dielo.

Autorka

Predslov

Je prvý január dvetisícdvanásť. Nový rok. Mám pred sebou rok, v ktorom podľa konšpiračných teórií má dôjsť ku koncu sveta. Dnes v noci som sa rozhodla. Konečne dám svoj príbeh na papier. Odhodlávam sa k tomu takmer dvadsaťpäť rokov.

Keď som vtedy niekomu rozprávala svoje životné skúsenosti, každý krútil neveriacky hlavou a nezabudol podotknúť: „Napíš o tom knihu. Toto človek nevymyslí, toto je život.“

Vždy som oponovala: „Na to by nestačila jedna kniha, ale najmenej tri.“

Odvtedy prešlo ďalších dvadsaťpäť rokov. Teraz by ho už trilógia neobsiahla. Môj život sa rozšíril do rozmerov pentalógie. Svojho času som doslova hltala päťdielne rodinné ságy istej nemenovanej zahraničnej spisovateľky a skladala poklony smerom k jej literárnym schopnostiam a neskutočnej fantázii. Ale to boli vymyslené romány. Aspoň, myslím. Moju pentalógiu mám v svojej pamäti, vôbec nemusím použiť fantáziu.

Ale, paradoxne, práve teraz letia upírske ságy a fantastické príbehy plné elfov a čarodejníkov. Kto je dnes zvedavý na realitu? Bude to vôbec niekto čítať?

Môj prvý román „Farebná“, ktorý som začala písať pred tridsiatimi rokmi, leží nedokončený v zásuvke mojej obývacej izby. Rukopis v troch zošitoch... Koniec si nosím v hlave... Tento príbeh však bol inšpirovaný mojím životom iba čiastočne, zvyšok mala dotvoriť fantázia. Už vtedy som túžila byť spisovateľkou. V skrátenej forme, ako rozhlasovú hru, som ho, ešte za totality, poslala do literárnej rozhlasovej súťaže. Okrem brata, vtedy vysokoškoláka, ktorý bol mojím prvým literárnym kritikom, ju nikto nečítal.

Vrátili mi ju so slovami: „Je nám veľmi ľúto, ale napriek pútavému deju a nepopierateľnej dramatickosti, vaša práca nespĺňa kritériá rozhlasovej hry.“

I keď som mala vybratý už i svoj spisovateľský pseudonym „Janka - Podtatranka“, vzdala som sa. Odradilo ma to. Hneď na začiatku. Odsunula som tak svoje spisovateľské ambície o takmer tridsať rokov. Radšej som sa vrhla do napĺňania ušľachtilejších cieľov: rodina, výchova budúcej generácie, altruizmus, zachraňovanie nechcených detí...

Práve teraz sa mi vybavili slová mojej triednej učiteľky – slovenčinárky, neskôr riaditeľky školy, ktorá v ôsmom ročníku prehlásila pred triedou: „Žiaci poriadne si Janku obzrite. Pred vami stojí budúca slávna spisovateľka.“

Bolo to po jednom z mojich ďalších literárnych úspechov a publikovaní mojej práce v zborníčku víťazov celoslovenskej literárnej súťaže. Dodnes ju stretávam na vychádzkach so svojím postihnutým synom. Je už na dôchodku. Teraz som, pre zmenu, slovenčinárkou a zároveň riaditeľkou školy ja. Ktovie, či si spomenie na to, že kedysi mi prorokovala spisovateľskú kariéru.

Celé tie roky som koketovala s myšlienkou, že napíšem svoj skutočný životný príbeh. Vždy ma však odradili ohľady na žijúcich aktérov príbehu, na ktorých mi stále záleží a ktorých by som mohla jeho zverejnením kompromitovať, či, nechtiac, dokonca, im i ublížiť.

A, koniec - koncov, kto by čítal príbeh obyčajnej ženy?

Síce ženy, v detstve niekoľkokrát pohlavne zneužitej vlastným starým otcom, rebelujúcej proti príliš autoritatívnej matke, unikajúcej z detstva do dospelosti, vyšetrovanej v totalitnom režime eštebákmi, ženy, ktorej prvou skutočnou láskou bol černoch, s ktorým jej osud nedoprial šťastie, a tak sa bezhlavo a z trucu po ultrakrátkom vzťahu vrhla do manželstva s homosexuálom a psychopatom, aby pred ním, spolu s malým synčekom ušla do registrovaného vzťahu s mladučkým kleptomanom s kriminálnou minulosťou a následne, po jeho smrteľnej autonehode, hľadajúc otca pre svoje dieťa, zakotvila v manželstve s alkoholikom. Ženy, dnes päťnásobnej matky a trojnásobnej babičky, ktorá, napriek niekoľkým nevydareným vzťahom, stále kráčala za svojím cieľom - byť učiteľkou, milujúcou matkou i náhradnou matkou, možno v druhej polovici života i spisovateľkou, ženy, ktorá je stále šťastná, optimistická a nikdy neľutovala žiadne zo svojich životných rozhodnutí. Ženy, ktorá si váži vzťahy a lásku nadovšetko, i keď veľa z nich jej nevychádzalo práve podľa predstáv. Extrovertnej - otvorenej, až priúprimnej ženy, dôverčivej altruistky, empaticky založenej filozofky, snažiacej sa o zdravú asertivitu, neznášajúcej krivdu, nespravodlivosť a klamstvo, odhodlanej obhájiť si svoju pravdu za každú cenu. Ženy dobrodružnej, vyznávajúcej filozofiu - ZMENA JE ŽIVOT, ženy, neschopnej nenávidieť, žijúcej v duchu kresťanského - MILUJ BLÍŽNEHO SVOJHO..., ženy vyhýbajúcej sa stánkom božím, a predsa veriacej a bohabojnej. Napriek tomu, bude to príbeh ženy úplne obyčajnej, ničím sa nevymykajúcej bežnému priemeru.

Nie som ani mediálna hviezda, ani spisovateľka bestsellerov, dokonca ani trestankyňa odsúdená za verejne známy trestný čin. Knihy týchto VYVOLENÝCH sa najviac predávajú, kupujú, čítajú a pretriasajú v médiách. Ja som len obyčajná, stará – päťdesiatročná žena (teraz už môžem použiť i toto označenie), s bohatými životnými skúsenosťami a možno i trochou literárneho talentu. I keď, priznám sa, pri manželových občasných alkoholických výčinoch ma niekoľkokrát napadla myšlienka, zabiť ho v sebaobrane, zbaviť sa tyrana, mať už konečne pokoj od všetkých starostí, ísť do väzenia a tam konečne dať svoj príbeh na papier. Vždy ma však zastaví zdravý rozum a myšlienka na deti, ktoré by skončili opäť v ústavnej výchove.

Prečo až teraz? Alebo, lepšie. Prečo práve teraz? V päťdesiatke? ... Mám na to viacero dôvodov. Signály, znamenia, indície, ktoré ma v poslednom čase postretli, sú viac ako jasné.

Nedávno mi zomrel otec. Vždy mi bol bližší ako mama. Strašne mi chýba. On mi veril.

Dodnes počujem jeho slová: „Och ty a tá tvoja pravda. Pred mamou ju nikdy neobhájiš!“

Pravidelne, odjakživa, dokonca aj po jeho smrti, počúvam od mamy ponosy a kritiku na jeho adresu. Aký bol, taký a hentaký, ja som vraj celá po ňom... Nepáči sa mi to. O mŕtvych by sa malo len v dobrom. Otec si to nezaslúži. Bol to skvelý človek. Chcem očistiť jeho pamiatku a vykresliť ho takého, ako som ho vnímala a videla ja. Prvé nakopnutie.

Pred niekoľkými dňami som oslavovala päťdesiatiny. Polstoročnica je najvyšší čas. Prestáva fungovať krátkodobá pamäť, ostáva najmä tá dlhodobá. Skoro príde senilita a môj príbeh sa už nikdy k nikomu nedostane. A možno by moje životné skúsenosti a chyby, ktoré som urobila, mohli niekoho varovať... Alebo inšpirovať... Myslím tým to pozitívne. A môj pocit, že je niečo prežité a len tak odletí do nenávratna, je horší ako pocit, keď je všetko pekne zaznamenané čierne na bielom a poučia sa z toho budúce generácie. Aby vedeli, že aj to sa stáva. Najpútavejšie príbehy predsa píše život. Preto tento duševný striptíz. Druhé nakopnutie.

Pod vianočný stromček som pred týždňom, počas posledných sviatkov pokoja a lásky, dostala od mladšieho syna a jeho priateľky krásne pero s nápisom ÚŽASNÁ MAMA a k tomu nádherný zápisník.

Povedali mi: „To máš na to, aby si už konečne začala písať tú knihu!“

Potešilo ma to. Aké milé. Dnes, v dobe digitálnych technológií ešte niekto zmýšľa tak romanticky konzervatívne, že uprednostňuje rukopisy, ako tomu bolo pred tridsiatimi rokmi? Tretie nakopnutie.

Môj pragmaticky zmýšľajúci mladší syn v posledných rokoch hltá jednu knihu za druhou. Predtým dvadsať rokov nikdy ani jednu neprečítal. Všetky sú s tematikou zbohatnutia, úspechu a sily pozitívneho myslenia. A tak, keďže čítanie patrí celý život k mojim najväčším záľubám, som zo zvedavosti prečítala väčšinu tých kníh o úspechu, čo hltá on. Aby som pochopila, čo ho na nich tak láka. Naposledy úžasnú, vraj najlepšiu knihu o úspechu a bohatstve, aká bola kedy napísaná, ešte z čias starovekého Babylonu, odhaľujúcu jednoduchú pravdu o siedmich zákonoch úspechu, ktorá, je to na neuverenie, funguje už niekoľko tisícročí. Irónia osudu je v tom, že aj keď verím v silu pozitívneho myslenia a zákon príťažlivosti - ČO SI PRIVOLÁM TO MÁM, (u mňa to vždy fungovalo a splnilo sa mi všetko, čo som si priala, lepšie povedané, čo som si predsavzala) nikdy som však netúžila zbohatnúť. Mne nič nechýba. Vždy mi postačoval môj priemerný príjem a životná úroveň strednej vrstvy. Aj keď som, odkedy mám povolené prečerpanie, na konci každého mesiaca v mínuse aspoň dvesto – tristo eur. Odjakživa som bola spokojná s prácou, ktorú som vykonávala. Moja práca s deťmi ma vždy bavila. NIELEN POVOLANIE, ALE AJ POSLANIE - takto nejako sa to hovorí. Kto by však nechcel finančne zabezpečiť svoje deti?

Toto ale nie je o peniazoch. Týmto ma vyprovokoval syn. Je to výzva. Dokázať, či to, v čo verí, funguje. Snažím sa ho, totižto, pochopiť v jeho snahe byť úspešným, zbohatnúť a zboriť mýty... O tom, že peniaze kazia charakter človeka... Že bohatstvo nám šťastie neprinesie... Že je lepšie byť chudobný a šťastný, ako bohatý a nešťastný.... Takto sme takmer všetci boli vychovávaní. Aj ja. Že peniaze nie sú všetko.... Že najdôležitejšie sú vzťahy... Celých päťdesiat rokov som v to verila a bytostne som sa s tým stotožňovala. Naopak, syn je už dlhšie presvedčený, že neplatí vždy to, o čom čítame v rozprávkach a čo nám celé generácie vtĺkali rodičia do hláv. Bohatý človek nie je automaticky aj zlým človekom a naopak, chudobní ľudia nemusia byť zákonite tými najcnostnejšími. Samozrejme, cestou k úspechu je, a odjakživa bola, usilovná PRÁCA. Ale to nestačí. Treba ešte niečo. Vedieť šetriť a rozumne investovať. Bez toho to nejde. A na to musí byť človek finančne gramotný. A takýchto ľudí je na svete mizivé jedno percento. LEPŠIE JE BYŤ ZDRAVÝ A BOHATÝ AKO CHORÝ A CHUDOBNÝ! Ak máš peniaze, kúpiš si aj drahú liečbu. Ak nemáš a ochorieš, buď si odkázaný na žobranie, kradnutie, alebo skapeš! Prachy - šťastie a vzťahy si za ne nekúpiš. Stará pravda. Platí ešte? Kde je nedostatok, sú aj vzťahy narušené, nastupujú závislosti, depresie, konflikty, častejšie to vyústi do zvýšenej trestnej činnosti ako tam, kde je dostatok a vzťahy nie sú napäté, lebo netreba neprestajne riešiť otázky prežitia.

Pomaly tomu začínam veriť aj ja. Najmä teraz, keď sa nestačím čudovať, čo s ľuďmi za dvadsať rokov urobil tvrdý kapitalizmus. Za totality sme sa týmito otázkami vôbec nezaoberali. Všetci mali prácu, všetci mali rovnako slušnú životnú úroveň. Ak nepočítam vrchných desaťtisíc pri koryte. Dnes tu máme už len bohatých a chudobných. Stredná vrstva sa vytráca. Buď boháči, alebo žobráci na hranici živorenia. Ku ktorým chcem patriť? Ani k jedným. Chcem si len zachovať status strednej vrstvy. ZLATÁ STREDNÁ CESTA. Aby nám nič nechýbalo. Tak ako doteraz. Pri súčasnom zvyšovaní životných nákladov nám, totižto, v drvivej väčšine reálne hrozí prepad zo strednej vrstvy k tej najnižšej.

Predvčerom, keď som syna trošku provokovala, že je lenivý a ak bude stále len sedieť doma, zbohatnem skôr ako on, povedal: „Z platu zamestnanca nikdy nezbohatneš. Jedine, žeby si konečne napísala tú knihu.“

Štvrté nakopnutie.

Včera, na Silvestra, som šla k mojej mame, aby jej nebolo smutno. Odkedy zomrel otec a mama je v byte sama, často je chorá a nevládze. Pomáham jej, ako sa dá. S nákupmi, oknami, vysávaním, strihaním nechtov, či so samotou. Opäť sme narazili na tabuizovanú tému z môjho života. Mama mi neverí. Stále je presvedčená, že klamem. Už takmer štyridsať rokov tvrdí, že som klamárka. Vlastná dcéra. Zato verí môjmu exmanželovi. On je nevinná obeť, to ja som si naňho všetko vymyslela, aby som sa ho zbavila, podobne, ako som si vymyslela tú hnusnú špinavosť na jej otca, len, aby som sa pomstila za to, že ma za trest rodičia nevzali do Maďarska na dovolenku. Vzali iba brata... Nekonečný príbeh... Tento raz to nedopadlo tak, ako mnohokrát predtým. Mama ma nezbila ani nevyhodila z bytu.

Teraz, po smrti svojho manžela, môjho ocka, je totižto na mne závislá. Moji bratia sú na druhom konci sveta a ostala som v jej blízkosti iba ja. Nemôže si už dovoliť nestýkať sa so mnou ako kedysi. Tak v tomto napätí prišiel novoročný prípitok. Popriala som jej lepší rok ako bol tento a vyjadrila nádej, že by mi už po toľkých desaťročiach nedôvery mohla začať konečne veriť. Kvôli nej, lebo ju mám rada, som svoj príbeh doteraz nezverejnila. Aby som ju neranila. Ale včera som pochopila, že mi mama asi nikdy neuverí a nikdy nepochopí, ako tou nespravodlivou nedôverou ubližovala ona mne po celý čas. Môžem jej ja ublížiť viac ako ona mne? Tým, že zverejním svoj príbeh? Možno mi konečne uverí, ak to uvidí čierne na bielom. Možno sa raz dočkám aj ja jej ospravedlnenia. Tak po ňom túžim. Nikdy mi nepovedala PREPÁČ! Zato ja som bola tá, ktorá sa neustále ospravedlňovala, ak som nechcela riskovať dlhšiu ignoranciu z jej strany. A možno ma do smrti nebude chcieť vidieť a umrie s vedomím, že mala dcéru chladnokrvnú a nevďačnú klamárku. Ale to si myslí aj teraz. Takže... Aspoň sa pokúsim vypovedať svoju pravdu a budem dúfať, že čitatelia uveria, že sa mi naozaj stalo to, o čom píšem. Mne sa uľaví, ak sa podelím so svojimi zážitkami aj s niekým iným. Preto táto verejná spoveď. I keď mojím prianím by bolo, aby tomu uverila hlavne mama. Piate nakopnutie. Definitívne!

Prepáč, mami, nemôžem inak! Napriek všetkému, veľmi si ťa vážim, som šťastná, že si mi darovala život. Ľúbim ťa a ďakujem, že si zo mňa, veľmi tvrdého oriešku, vychovala slušného a čestného človeka.

Autorka

Vysoké Tatry 1. 1. 2012

Prológ - Silvester 2011

Manželovi a deťom na stole nechávam koláče a detské šampanské na polnočný prípitok.

„Mamča, kam ideš?“ je zvedavá štrnásťročná dcéra Milka.

Trinásťročná Kristínka sa k nej pridáva so zvedavosťou v očiach.

Vysvetľujem: „Dievčence, idem k babke, aby nebola na Silvestra sama. Odkedy zomrel dedko, je to jej prvý Silvester osamote. Nechcem, aby jej bolo smutno. Dnes môžete byť výnimočne do polnoci vonku, ale teplo sa oblečte a zoberte si staré bundy, aby ste si nové kabáty neprepálili od iskier z delobuchov. Miško raz prišiel po polnoci na Nový rok so zničenou novou vetrovkou... Boli na nej samé diery od prskaviek.“

„No to je fakt. Taký špunt to bol, mal asi desať rokov a nakúpil si množstvo maličkých petárd, vtedy také predali aj malým deťom a potom jediný štyri hodiny mrzol a pukal až do rána pod oknami ako taký pyroman. Vetrovku mal samá diera, “ pridáva sa do debaty manžel Jožko.

„Takéto petardy?“ pristúpi Kristína a podstrčí nám pred oči škatuľku s petardami.

Som prekvapená: „Odkiaľ ich máš Tinka? Veď len poobede si mi vyčítala, že vás v ničom nepodporujem, keď vám nechcem dať peniaze na pyrotechniku.“

Spomenula som si v tom momente na poobedňajší incident, kedy dievčence chceli peniaze na delobuchy a ja som povedala, že ich nebudem podporovať v strieľaní peňazí do vzduchu.

Na to mi najmladšia nemilosrdne šprihla do tváre: „Ty nás nikdy v ničom nepodporuješ!“

To ma rozčúlilo a rozkričala som sa na ňu: „Tak ja vás v ničom nepodporujem? No to si zase vypustila z úst perly. Môžeš ich hodiť sviniam! Vždy vám splním, čo vám na očiach vidím, dostanete všetko, čo si prajete, podporila som vás vo všetkom, čo ste si zmysleli, či to bol balet, klavír, aerobik, country, kone, lyže, korčule, mobily... Ale máš pravdu, naozaj vás nepodporujem v takých veciach ako sú cigarety, alkohol, drogy a predčasný sex...“

Jožko mi so škodoradostným zadosťučinením skočil do reči: „A to je všetko tvoja vina. Ty si ich tak rozmaznala. Vždy si im vždy všetko kúpila... Teraz máš, čo si chcela!“

Dookola stále jedna pesnička. Taký čas, keď je problém, vie povedať len jedno, že je to moja vina. Nevšímala som si ho.

„Dostali ste, okrem hromady vianočných darčekov od výmyslu sveta, aj peniaze. Ak si chcela petardy, mala si si nechať nejaké drobné a neminúť všetko na gyrosy, ako keby sme nemali plnú chladničku jedla. Nauč sa už konečne šetriť!“ dokončila som miernejším tónom, pretože Kristínka, čuduj sa svete, čušala a neprotestovala.

Obvykle zvykne niečo podráždene odpapuľovať.

„Veď som si kúpila kožušinovú čiapku a štucne!“ takmer plačlivo sa bránila Tinka.

„Veď hej, ale to, čo si dala na gyrosy, mohlo ísť na petardy...“ nedala som sa a pokladala debatu za skončenú.

Tento raz neustúpim a nedám jej žiadne peniaze. Zo zásady. Ale musím sa sebakriticky priznať, že ja teda veľmi zásadová nie som. Najmä nie vo vzťahu k deťom. Naopak, som mäkká, benevolentná, ústupčivá, ľahko manipulovateľná, nedôsledná. Ale spravodlivá. Vždy sa nechám presvedčiť a ustúpim. Som presný opak mamy. Práve preto. Nechcem a ani neviem byť ako ona, keď nás vychovávala. Tvrdá... Nekompromisná... Autoritatívna... Prísna... Dôsledná... A občas nespravodlivá...

„Tinka, aj tak je dnes všetko zavreté, nikde už nič nezoženieš!“ zakričal zo svojej izby Miško.

A teraz tu stojí vysmiata a otŕča mi škatuľku s petardami: „Ešte sa mi zvýšilo. Veď stáli len desať centov.“

Ďalej nepátram.

„Dobre babuľky, choďte a nezabudnite, verím vám, že sa nepridáte k drvivej väčšine mladistvých a nebudete konzumovať alkohol!“ neodpustím si dodať, aj keď viem, že zatiaľ sme takýto problém s dievčatami nemali.

„Neboj mami! Veď nás poznáš!“ takmer dvojhlasne ma ubezpečujú.

„Čau mamča, pozdrav babku!“

„Krásneho Silvestra!“ mám chuť ich vystískať, ako sa stískam s priateľkou mladšieho syna, Petrou, a povedať im, ako ich veľmi ľúbim, ale je mi to pred Jožkom trápne.

O  chlapcoch

Dnes končia vianočné prázdniny. Je nedeľa, ôsmeho januára dvetisícdvanásť. Zajtra nastupujem do práce a deti do školy. Od rána vytrvalo sneží. Celé prázdniny mali deti blato, nemohli sa sánkovať, guľovať, vyblázniť v snehu. Teraz, keď treba ísť do školy, začína snežiť. Zákon schválnosti. Jasné, zmena tlaku vzduchu. Od skorého rána ma bolí hlava. Snáď to nie je migréna, len nízky tlak. Nikdy to dopredu neviem, keď ma bolí hlava. Či sa z toho vykľuje migréna alebo nie.

Prispala som si teda riadne. Naposledy. Zajtra už zase vstávam o piatej ráno. Je desať hodín. Milka a Tinka spia. Vstávam a idem na záchod. Miškova izba je otvorená. Aj on ešte spí. S výčitkami svedomia a predstieraným údivom, cítiac kapustu, vchádzam do kuchyne. Jasné, môj Jožko už má obed takmer dovarený. Ten segedínsky guláš som chcela urobiť dnes ja. Dosť, že manžel varí celý školský rok. Aspoň cez víkendy a prázdniny by som ho mala od toho odbremeniť.

Previnilo podotknem: „No nazdar, to je už desať hodín?“

Vyzriem z okna: „No jasné, sneží. Teraz, keď končia deťom prázdniny. Zmena tlaku. Preto ma od rána bolí hlava.“

Jožko mlčí. Žiadne výčitky. Zlatý.

Hodím do seba pripravenú, už studenú kávu a podotknem: „Čo si nás nezobudil? Chcela som variť.“

Manžel len hlesne: „Ja som hore už od šiestej. Neviem, ako môžete tak dlho spať. Večer ponocujete do polnoci a ráno sa vám nechce z postelí.“

Má pravdu. Včera som pozerala thriller takmer do jednej v noci.

Premýšľam, či vziať tabletku alebo mi po vypití kávy stúpne tlak a prestane ma bolieť hlava. Rozhodujem sa pre druhú možnosť.

Ustielam, obliekam sa, sprchujem. Vstávajú deti. O jedenástej.

Tatino bez výčitiek v hlase sucho skonštatuje: „Ste ako mačky. Kto to kedy počul, spať do obeda?“

Keď vidí, že Kristínka vyberá mlieko a ide si zaliať cereálne mušličky, podotkne: „Teraz už neraňajkuj! Už je hotový obed.“

Ja si sadám k školskému, riaditeľskému notebooku, ktorý mám požičaný na prázdniny kvôli školskej agende. Hlava ma prestáva bolieť. Hurá. Musím si kúpiť notebook, aby som školský mohla nechať v práci a neprevláčala ho hore dole kvôli papierovačkám. Počítač v detskej izbe je takmer stále obsadený dievčatami. Miško má svoj mininotebook, ktorý si kúpil v Anglicku. Manžel v živote za počítač nesadol. Patrí do generácie dedkov.

Ani mobil nemá, nemôže sa naučiť, čo má stlačiť, ako ho má nabiť a zapnúť, keď sa mu vybije baterka. Stratený prípad. Párkrát som mu dala mobil na chatu, ale nikdy som sa mu nedovolala. Postláčal, čo nemal a vypol sa mu. Zapnúť ho už nedokázal. Takže, keď ide na chatu, sme bez spojenia.

Je jedenásť hodín, desať minút. Jožko sa už sám kŕmi segedínskym gulášom. Ochutnáva svoj výtvor. Zvoní telefón.

„Zdvihni. To je babka, volá Miška na obed,“ prorokuje.

Jasné. Má pravdu.

„Prosím?“ ozývam sa.

„Jana, ahoj! Miško nech príde na obed! Ale musí tu byť na pol dvanástu, lebo Kamil s rodinou potom idú do Tatier a chcú ho vidieť. Katka sa s ním chce konečne rozprávať. Veď sa takmer nepoznajú. Robila som fajnú kačku,“ kategoricky zahlási, nepripustiac námietky a položí skôr, ako sa zmôžem na nejakú reakciu.

„Volá Miška na obed. Však? Božechráň, priečiť sa rozkazom jej kráľovskej výsosti!“ uštipačne, plnými ústami zahlási Jožo.

„Prestaň!“ zahriaknem ho, ale viem, že má pravdu.

Idem to povedať synovi, ktorý sa práve obliekol a zasadol so svojím mininotebookom k práci.

„Miško, máš ísť k babke na obed a máš tam byť o pol dvanástej, aby ťa ešte zastihol môj brat s rodinou. Vraj sa s tebou chce Katka rozprávať.“

„Ja nikde nejdem. Práve teraz som začal pracovať. A Katka sa určite nechce so mnou rozprávať. Tá mi tak nanajvýš povie ahoj! a inak z nej nevyjde ani slovo... Tí najinteligentnejší a najvzdelanejší sú aj najviac vymletí. Nevedia komunikovať, nevedia sa predať ani presadiť. Čo myslíš, prečo sú najúspešnejší tí najväčší blbci?“

Nič som nepovedala. Veď má pravdu. No jasné. Vedľa neho leží rozčítaná kniha s názvom - Ako to, že ten idiot je bohatý a ja nie? -, ktorú dostal pod stromček od Petry. Stále dookola mi tvrdí, že to nie je o inteligencii a vzdelaní. Je to o zdravom sedliackom rozume a finančnej gramotnosti. A o húževnatosti. O schopnosti presadiť sa za každú cenu a nikdy sa nevzdávať. Tam tkvie úspech jedného percenta ľudskej populácie, medzi ktorý chce patriť aj on. Nebyť zamestnancom, nemať šéfa. Ani nezamestnaným. Ani živnostníkom. Rovno podnikateľom – investorom. Milionárom... V štyridsiatke byť na dôchodku s nohami na stole a peniaze budú zaňho pracovať sami. S jeho pevnou vôľou, vierou a vytrvalosťou sa mu to možno raz aj podarí. Chcem v to veriť a fandím mu.

Neraz sa moja mama vyjadrila na Katkinu adresu: „Po kom je to dievča? To je také... veľké - teľa...“

Katka má takmer dva metre. Podobne ako môj brat, jeho manželka i ich staršia dcéra Blaženka. Tá nám však pripadá životaschopnejšia. Podala sa na otca.

Napriek Miškovmu prehláseniu, že nikam nejde, ako takmer každú nedeľu, kedy ho babka volá na obed, o päť minút je oblečený a poslušne odchádza. Mojej mame sa nikto z rodiny neodváži protirečiť. Vždy všetkých ovládala pevnou rukou. Podobne ako generál Napoleon. Protirečiť a vzdorovať som jej dokázala len ja. Preto sme mali celý život medzi sebou konflikty.

Miško si ani neuvedomuje, ako mu veľmi drukujem a držím palce, aby sa mu jeho predsavzatia podarilo splniť. Srdce sa mi napĺňa materinskou láskou a hrdosťou, keď sa dívam na tohto chlapca. Úplne sa vymyká bežnému normálu mladých ľudí v jeho veku. Od štrnástich. Bohémsky život si vraj užil predtým. Ani som to netušila. Vraj pil a fajčil od dvanástich. Často, veľa a pravidelne. Všimla som si to len raz, keď o piatej poobede prišiel domov na mol. V trinástich. Poslala som ho ľahnúť. Celú noc som sa modlila, aby to nebola otrava alkoholom, aby sa neudusil zvratkami, aby z neho nebol alkoholik. Bola som na infarkt. Hanbila som sa niekomu s tým priznať. Druhý deň mi tvrdil, že sa to stalo prvýkrát. Vraj ho kamaráti hecovali, keď odmietal piť, že je sraľo a nič neznesie. Vraj sa stavili. Kto viac vydrží. Povedal, že to vyhral. Vypil, údajne, jedenásť pív. Verila som tomu. Nebolo mu ani zle. Ja som v živote nevypila ani jedno pivo. Ba ani glg. A po dvoch pohárikoch tvrdého alkoholu alebo dvoch pohároch vína, mi už bolo zle od žalúdka. A následne nastúpila migréna. Takže dlhé roky takmer vôbec nepijem. Nanajvýš raz - dvakrát do roka, pri výnimočnej príležitosti, ak je nejaká veľká oslava, vypijem prípitok. Iba jeden pohárik. Alebo maximálne dve deci bieleho vína, ktoré si po celý čas po troške riedim minerálkou. Červené obsahuje veľa antioxidantov. A to je spúšťač migrény.

Teraz, po rokoch sa Miško priznal, že prvýkrát sa opil, keď mal deväť rokov. Bol s otcom na chate. Až doteraz to obaja tajili. Vraj brali na mňa ohľady. A potom, od siedmej triedy pravidelne po škole, vraj, takmer všetci z triedy pili. Domov prichádzal, ako teraz tvrdí, keď už vytriezvel. Nič som si nevšimla. A to som sa pokladala za starostlivú matku, ktorá vie o každom kroku svojich detí. Nechápem, ako som si nemohla nič všimnúť. Ani by ma to nenapadlo. Teraz už viem, že dnešné deti začínajú s alkoholom veľmi skoro.

Opitého som ho zažila okrem tej jednej epizódy v trinástich ešte raz. Na Silvestra. Už si nepamätám, koľko mal rokov. O desiatej ho doniesli kamaráti úplne rozbitého. Nevedel o sebe. Spal až do rána. Keď o polnoci volal Lacko z Anglicka, kde vtedy pracoval a chcel k telefónu bračeka, s hanbou v hlase som mu povedala, že Miško od desiatej spí, lebo prišiel, vlastne, priniesli ho pod obraz Boží.

Lacka som videla opitého len raz. V šestnástich. Prišiel domov a videla som, že má neistý krok.

Chytil sa obidvoma rukami rohovej lavice a stoličky, zohol hlavu a krčiac sa precedil pomedzi zuby: „Ja som taký kripel!“

Šiel si do detskej ľahnúť. O chvíľu som počula, ako zvracia na nový koberec. Kúpili sme ho pred týždňom.

Povedala som mu len: „To si upraceš!“

Nad ránom okolo štvrtej som začula, že čímsi šúcha a čistí koberec. Keď som vstala, čakal ma šok. Na krásnom, novom, zelenom koberci s detskými motívmi, bol polmetrový okrúhly biely odfarbený fľak. Lacka totiž napadlo to najnevhodnejšie riešenie. Čistil koberec neriedeným, koncentrovaným prostriedkom na odfarbovanie a dezinfekciu, ktorý vtedy Veronika používala na batikovanie tričiek. Za ten zničený koberec sa Lacko ešte dlho kajal. Povedal, že už nikdy piť nebude. Vypil vtedy vraj len jeden a pol piva. Ale osemnásťpercentného. Kinetózu má po mne. Neznáša dopravné prostriedky ani alkohol. Nikdy viac som ho opitého nevidela. Ani na videách z Anglicka, kde boli všetci rozbití. Na svojej vlastnej svadbe vôbec nepil. A teraz ho drží pevne v rukách manželka.

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-971792-5-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Predslov

Prológ - Silvester 2011

O chlapcoch

TIráž