OBČAN 865

Hon na Hitlerovy vojáky

skrývající se v Americe

Debbie Cenziper

Copyright © Debbie Cenziper, 2019

Translation © Gita Zbavitelová, 2020

ISBN 978-80-242-7124-8

S láskou Brettovi a Zackovi

POZNÁMKA AUTORKY

Vroce 2016 jsem se na jedné narozeninové oslavě plné lidí seznámila s právníkem z amerického ministerstva spravedlnosti. Během našeho dlouhého rozhovoru mi Robin Gold popsal historii a úkoly jednoho oddělení, jež je ukryto v hloubi tohoto obrovského federálního ministerstva. Závodilo s časem, aby vypátralo, identifikovalo a pohnalo k spravedlnosti nacistické zločince, jimž se v letech po druhé světové válce podařilo dostat se do amerických měst a na jejich předměstí. Tento Úřad pro zvláštní vyšetřování třicet let prošetřoval řadu případů dozorců koncentračních táborů, policejních velitelů, nacistických kolaborantů a propagandistů, které poutaly pozornost veřejnosti. Mě obzvlášť zaujalo jedno z méně známých vyšetřování – pátrání po mužích z Trawniků.

Občan č. 865 je příběh o temnotě i světle a hledání pravdy týmem amerických lovců nacistických zločinců, jenž se snažil odhalit totožnost mužů, kteří měli na svědomí nejsmrtonosnější operaci holokaustu. Tento tým dlouhá léta neúnavně usiloval o to, aby se tito kolaboranti za své zločiny zodpovídali, a to nejen kvůli těm, kdo za války zahynuli, ale i kvůli přeživším a rovněž pro svět, jenž se o více než sedmdesát let později ocitá až příliš často v téže situaci a je nucen vysvětlovat diskriminaci, nenávist a masové vraždění.

Tato kniha není román. Vychází ze stovek hodin rozhovorů s historiky a federálními žalobci a z tisíců stran vládních dokumentů, nacistických seznamů a záznamů, odborných výzkumů, zápisů ze soudních přelíčení a archivních materiálů. Většina jich pochází z amerického ministerstva spravedlnosti a archivu Amerického muzea památky holokaustu ve Washingtonu, jež mi zpřístupnilo několik desítek beden dokumentů, článků a záznamů, které mu v roce 2015 věnoval historik Úřadu pro zvláštní vyšetřování Peter Black.

Prozkoumala jsem také archivy a muzea v Praze, Varšavě a polském Lublinu. Zejména užitečné byly ústní výpovědi desítek polských svědků a lidí, kteří přežili holokaust. Tato interview mi spolu se zápisy ze soudních přelíčení, nahrávkami a rozhovory s lidmi, kteří byli přímými účastníky různých jednání, umožnily rekonstruovat dialogy uvedené v této knize.

Na žádost členů rodiny jsou v ní uvedena i polská jména Felikse Wojcika a Lucyny Stryjewské, kteří holokaust přežili. Interview nahraná v průběhu deseti let i při pátrání v terénu v Lublinu, Varšavě a Vídni mi umožnila rekonstruovat jejich válečné putování.

Zajela jsem i do polských Trawniků, kde nacističtí představitelé v prvních letech války vybudovali loajální armádu pěšáků. Některým z těchto mužů se nakonec podařilo proniknout do Spojených států a bez povšimnutí tam žít se svým neobyčejným tajemstvím jako obyčejní Američané.

Jejich lži byly nakonec rozpleteny před neúprosnými zraky dějin a s pomocí mužů a žen, kteří je odmítli přehlížet.

Pro americkou justici je lichotivé, že nezavře knihy o bestialitě, dokud i ten poslední zúčastněný nepocítí záchvěv strachu a není ze země svobodných vykázán.

George F. Will, Washington Post, 1998

PROLOG

Tanec

New York

1992

Nacistický rekrut č. 865 vstoupil do Úřadu amerického prokurátora pro Okresní soud v jižní oblasti New Yorku, vyjel výtahem do šestého patra a usadil se v tiché konferenční místnosti, kde čekali tři federální žalobci. Usmál se nacvičeným úsměvem starého přítele. Chomáče stříbrných vlasů měl úhledně sčesány přes uši a nad úzkým horním rtem mu seděl dávno vypěstovaný knírek. Byl hubený, protože si už dlouhá léta hlídal, co jí, ale i proto, že po válce trávil noci v mnichovských tančírnách, kde klouzal po parketu na hudbu, jež mu připomínala domov.

„Jste připraven?“ zeptal se ho jeden z právníků.

Klidně a s jasným zrakem přikývl a zvedl pravou ruku. „Přísahám, že budu mluvit pravdu.“

Jeho východoevropský přízvuk se v průběhu let zmírnil a jeho slova zněla až lyricky, jako nějaký vágní a něžný příslib. Byl přece ochotný a nápomocný, a když ho pozvali, přijel až ze svého vzdáleného rozlehlého červeně natřeného bungalovu na březích jezera Carmel o sto kilometrů dál na sever, kde trávil důchod u maličké pláže s vybledlými modrými čluny pohupujícími se na vodě.

I jeho jméno bylo přívětivé; před několika desítkami let, když stál před americkou vlajkou a přísahal, že bude bránit ústavu, si je zkrátil na tři úderné takty. Jakob Reimer, nejnovější občan Spojených států, si dal nové jméno – Jack.

„Můžeme vás vyslechnout i v jiném jazyce, třeba německy, kdybyste chtěl,“ nabídl mu právník.

„Ne, ne,“ odmítl Reimer. S těmito novými přáteli se však podělil o jedno velké tajemství: „Abych řekl pravdu, kdysi jsem německy četl i psal… Ale už jsem to zapomněl.“

Na druhé straně stolu se pousmál Eli Rosenbaum. Před mnoha lety vyslýchal jednoho Poláka, který si kdysi pečlivě zapisoval, kolik kulek použil k zabíjení Židů. Na začátku rozhovoru si Rosenbaum s tím mužem potřásl rukou a napadlo ho, že v tomto jediném okamžiku si už zasloužil svůj celoroční plat, když byl nucen chovat se zdvořile k takovému vrahovi.

Od té doby Rosenbaum vyšetřoval desítky nacistických zločinců, dozorců koncentračních táborů i politiků, kteří se vloudili do Spojených států s nějakou nepravdivou historkou, třeba že strávili válku na farmě či v továrně, daleko od vraždících komand a vyhlazovacích táborů v okupované Evropě. Reimerův případ byl však jiný.

Americké ministerstvo spravedlnosti začne brzy odkrývat pravdu o jednom z nejvěrnějších a nejvýkonnějších nacistických kolaborantů, který byl odhalen na americkém území – elitním členovi takřka neznámých vražedných jednotek SS, jež byly nasazeny v okupovaném Polsku tak promyšleně, že během necelých dvaceti měsíců, od jednoho polského léta k druhému, bylo zavražděno 1,7 milionu Židů.

V New Yorku bylo dopoledne a venku na ulicích se na prvním jarním slunci ploužili zaměstnanci technických služeb. Když Rosenbaum hleděl na třiasedmdesátiletého prodavače hranolků v důchodu, který kdysi přísahal, že v okupované Evropě pomůže nastolit nacistický rasový řád, měl v kanceláři amerického prokurátora ve stínu Brooklynského mostu pocit, jako by zmizel čas a jen se natahoval a zase smršťoval.

„Byl bych rád, kdyby všechno proběhlo hladce,“ řekl Rosenbaum, „ale potřebujeme znát pravdu, pane Reimere, rozumíte?“

„Poslyšte, pane Rosenbaume,“ odpověděl Reimer. „Řeknu vám jedno – moje žena říká, ‚ty pořád opakuješ, že musíme mít rádi Židy, a všichni tě za to kritizují.‘ A já jí říkám, ‚to musíš pochopit. Kdyby bylo povražděno šest milionů nevinných Poláků, cítila bys to stejně jako Židé.‘ Pomohu vám, jak jen budu moci, a s radostí.“

Byla to průhledná hra a Rosenbaum se rozhodl hrát ji s ním. „Musíte mi jen převyprávět, co se přesně dělo. Jen tak nám můžete pomoci a podle mě i sám sobě.“

Rosenbaum podal Reimerovi jeho žádost o vízum z roku 1952 s razítkem amerického přistěhovaleckého úřadu v Německu. Reimer si mlčky dokument prohlížel a Rosenbaum ho sledoval, zda nespatří nějaký náznak strachu či lítosti. Reimer se však tvářil jako neviňátko, a ne jako vrah.

Mnoho let bez uzardění lhal a skrýval se mezi americkou střední třídou. Dnes měl americké syny a americkou manželku, církev, sociální pojištění a patrový domek v městečku Lake Carmel s osmi tisíci obyvateli. Čas Reimerovi přál a s každým dalším rokem a desetiletím ho vzdaloval od nabité pušky a uniformy s prýmky poddůstojníka.

Rosenbaum však dnes už věděl svoje. Šest pater nad Manhattanem, šest a půl tisíce kilometrů od Polska a čtyřicet sedm let po skončení války si byl zcela jistý, že muž proti němu se zúčastnil jedné z nejďábelštějších operací holokaustu.

Zahleděl se na Reimera.

„Trawniki,“ řekl Rosenbaum pečlivě, „byl výcvikový tábor SS… že?“

ČÁST PRVNÍ

OKUPOVANÉ POLSKO

1941–1943

KAPITOLA PRVNÍ

Štetl Zoločiv

Východní Polsko

1941

Jdi na východ, řekl mu otec, protože už nebylo kam utéct. Kolem synagogy v Jateczné ulici a cukrárny na Starém Městě, kolem budov školy a činžáků s okny s bílými krajkovými záclonami. Kolem kamenných laviček, na nichž sedávají a špitají si polští starci, a statků a lánů táhnoucích se kilometry daleko, které se lesknou první letošní jinovatkou.

Jdi na východ k úpatí Karpat. Jdi na východ a daleko.

Devatenáctiletý Feliks Wojcik uprchl na kole s pouhým kartonem cigaret, jimiž by mohl platit, a deset dnů šlapal až do Lvova, středověkého městečka s kostely se zelenými kopulemi, které na podzim 1939 obsadil Sovětský svaz. V historické oblasti Haliče se Feliks zapsal na medicínu, za pouhé jídlo uklízel stoly v restauracích a stýkal se s dalšími židovskými studenty, kteří utekli do východního Polska, do města bez německých vojáků, kde bylo údajně bezpečno.

Řadu měsíců Feliks myslel na svou matku Žofii, která kdysi snila, že z jejího synka bude nadaný hudebník a vkládala mu mezi prsty špunt, aby jeho malé ručky dokázaly na houslích zahrát oktávu. Jak je to dávno, co spal v jejich rozlehlém domě v Lublinu plném členů rodiny, klasické hudby a vůně čerstvých cibulových rohlíků, skoro dvě desítky let bez hladu a bolesti?

V tomto rušném městě jihovýchodně od Varšavy chodil jeho otec do večerní školy, aby se mohl stát architektem. Rodina se usadila ve velkém činžáku mimo přelidněnou židovskou čtvrť, kde se v úzkých domcích tísnili ševci a tesaři s ještě skrovnějšími příjmy a tahali vodu ze staré kamenné studně. Jiní mladí Židé v Lublinu vyrůstali ve strachu z výbuchů antisemitismu a podomácku vyrobených zbraní z kamenů nebo sukovic k pořádnému výprasku. Ale Feliks, který měřil sto sedmdesát šest centimetrů a měl úzký obličej, hluboké zelené oči a trochu skřítkovský úsměv, žil v mnohem asimilovanějším světě a učil se francouzsky a latinsky na polské katolické střední škole, na jejíž výstavbě se podílel jeho otec.

„Myslíte, že byste mohl uvažovat o tom, aby můj syn studoval na vaší škole?“zeptal se jednou jeho otec Samuel biskupa. „Bylo by to možné?“

„Samozřejmě že by to bylo možné,“ odpověděl biskup a zařídil pravidelné každotýdenní návštěvy jistého židovského profesora, aby měl jediný židovský žák školy možnost dozvědět se něco o vlastních dějinách, zvycích a učení, jež provází celé generace rodin.

Feliks strávil mnoho dlouhých a šťastných večerů koncertováním v rodinném kvartetu se svou starší sestrou Salou, která hrála na piano, se strýcem hrajícím na cello a sestřenicí s violou. Letní odpoledne trávil na tenisovém kurtu a zimy na sáňkách v parku v centru města u rušného židovského tržiště, kde se prodávaly pšeničné placky s cibulí a mákem. Jednou v roce ho otec bral s sebou do modlitebny v obývacím pokoji jednoho cizího pána, ale byl tam zatuchlý pach a nuda a Feliks nesměl až do západu slunce jíst. Věděl ale, že je otcovou povinností Feliksovi nenásilně ukázat, co znamená být Žid.

Lublin brzy padl; jen několik týdnů poté, co Němci vypověděli pakt o neútočení s polskou vládou, napadli zemi ze severu, jihu a západu a rozdrtili polské obranné síly. Byl to omračující útok, jejž sledoval celý svět; v Evropě sílilo napětí a o dva dny později Británie a Francie vyhlásily Německu válku.

Němci považovali Lublin za strategický přínos, protože jím vedla železnice spojující východ ze západem a měl více než čtyřicet tisíc Židů, kteří mohli opravovat pušky, mýtit lesy, spravovat boty a stavět tábory nucených prací, jež měly za německé vlády brzy fungovat na celém polském venkově. Němci měli před sebou hodně práce – Adolf Hitler jim chtěl opatřit životní prostor a Polsko skýtalo bohatou a úrodnou půdu.

Jednou v noci se Feliksův otec připotácel domů; zbil ho dav Němců a Poláků. Jeho jediný syn musí utéct.

Židé žili v Polsku už od středověku, ale neměli se kam schovat ani v Lublinu, kde vycházely dvoje noviny v jidiš a byla tam i židovská nemocnice a sirotčinec, tři židovské hřbitovy, dvanáct synagog a největší rabínská škola na světě. Nebyli tu však žádní přátelé, kteří by jim pomohli.

Továrny, obchody i univerzity byly zavřené. Židé museli odevzdat fotoaparáty, kožichy i rádia. V nenávratnu byly housle, na které Feliks hrával, až mu krvácely prsty. Němci vydali nařízení o nucených pracích, prováděli po celém městě zátahy na Židy a posílali je do táborů na vyčerpávající práci.

Bezpečněji bude na východě, usoudili Feliksovi rodiče, v některém polském městě anektovaném Sověty v rámci paktu o neútočení, jejž Hitler uzavřel s Josifem Stalinem. Obsahoval i tajnou dohodu o rozdělení východní Evropy mezi nacistické Německo a Sovětský svaz.

A tak se Feliks na podzim 1939 rozloučil s rodiči a sestrou a z takzvaného Generálního gouvernementu Polsko odešel – tedy z německé okupační zóny v právě poraženém státě, která se rozkládala na většině území středního, jižního a nakonec i jihovýchodního Polska, včetně Varšavy a Lublinu. Urazil dvě stě dvacet kilometrů a přes demarkační linii podél klikaté řeky Bug se vplížil do města Lvov, které okupovali Sověti. Bylo osídleno už od pátého století a žilo v něm několik set tisíc Poláků, Ukrajinců i Židů.

Podařilo se mu tam vystudovat skoro dva ročníky medicíny. Přežíval ve studentských příbytcích a vyhýbal se ruským vojákům, kteří zatýkali fyzicky schopné muže a posílali je na práci do vzdálených sovětských černouhelných dolů.

Když se však přiblížilo léto 1941, měl se nejistý stav v Polsku změnit k horšímu.

V červnu Hitler nařídil německé armádě, aby nečekaně zaútočila na Sovětský svaz, svého partnera při dobývání Polska. Operace Barbarossa se měla stát jednou z největších vojenských akcí moderních válek, kterou Hitler zahájil s cílem odstranit hrozbu komunismu a dobýt sovětské území.

V Polsku němečtí vojáci překročili demarkační linii a vstoupili na území ovládané Sověty. Brzy k hrůze obyvatel vpochodovali i do Lvova a během následných zmatků pročesaly různé smíšené gangy studentů úkryty a také prostory, kde bydlel Feliks, a hledaly Židy. Násilníci Felikse srazili na zem a přikázali mu, aby vydrhl podlahu nové hospody pro německé důstojníky.

Němci dávali přednost Ukrajincům, pokud to nebyli Židé či komunisté. Městem obcházeli místní ozbrojenci, kteří okrádali a bili Židy i Židovky. Feliks se později dozvěděl, že němečtí vojáci rozvášnili městské davy rozšířením fámy, že Židé mají na svědomí hromadné zabíjení místních vězňů v době sovětské okupace.

Davy dovlekly Felikse až do rozlehlého pracovního tábora v jedné továrně na předměstí, jenž sestával z bezútěšných řad cihlových budov, plotu z ostnatého drátu a baráků s lůžky vyrobenými z dřevěných přepravek. Vězňové pracovali na nábřeží u řeky Poltvy, jež městem protéká. Kdo byl unavený a hrbil se, dostával ze všech stran kopance německých stráží.

Nesmíš upadnout, řekl si Feliks, když se připojil k ostatním. Dělal, že nic necítí. Práce trvala dlouhé hodiny, a když byla hotová, museli vězňové běžet zpátky do baráků, kolem těl mužů, kteří byli postřeleni a ponecháni osudu, dokud nezemřeli.

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

ČÁST PRVNÍ OKUPOVANÉ POLSKO 1941–1943

KAPITOLA PRVNÍ