Jak utéct rakovině

10 strategií, jak se bránit před nemocí a uzdravit se

Øyvind Torp

Copyright © Spartacus Forlag AS,  2019

Norwegian edition published by Spartacus Forlag AS,  Oslo

Published by agreement with Hagen Agency, Oslo

All rights reserved

Translation © 2020 by Miroslava Lánská

978-80-242-7079-1

Upozornění:

Metody a opatření uváděná v této knize nemají sloužit jako náhrada standardní medicínské léčby, ale jako její doplněk.

Autoři ani vydavatelé této knihy nezodpovídají za žádnou újmu či poškození, k nimž by mohlo dojít nesprávným využitím uvedených léčebných postupů nebo jejich uplatňováním bez konzultace s ošetřujícím lékařem.

PŘEDMLUVA

Když mi v červnu 2016 diagnostikovali rakovinu, otřáslo to základy celého mého světa. Moje dosavadní důvěra v budoucnost se zhroutila a nahradily ji složité a nezodpověditelné otázky.

Proč právě já? A jak to dopadne?

Naštěstí ale vyvstala i další důležitá otázka. Co mohu já sám udělat pro to, aby se má prognóza zlepšila?

Zjevně bylo třeba řídit se radami lékařů a podstoupit jimi navrhovanou léčbu a následná opatření. Společně jsme probírali existující možnosti a jejich efekt: chirurgický zákrok, tedy odstranění nádoru, potom chemoterapii a ozařování.

Byl jsem vděčný za to, že mám všechny tyto léčebné programy k dispozici, ale také jsem uvažoval, zda není něco, čím bych v intervalech mezi jednotlivými fázemi medicínské léčby mohl přispět já.

Velice jsem toužil po aktivní roli, kterou bych mohl sehrát v boji o svůj život, ale odborníci na nádorová onemocnění, onkologové, jen vrtěli hlavou: „Vzhledem k tomu, že nekouříte, nemáme nic tak zásadního, co bychom vám doporučili.”

Cítil jsem se bezmocný.

Otázky přetrvávaly. Z jakého důvodu by měl jinak zdravý devětatřicetiletý muž onemocnět rakovinou? Byla to prostě jen smůla?

Jako lékař jsem samozřejmě základní vědomosti o nádorových onemocněních měl. Věděl jsem, že 90 procent případů rakoviny je způsobeno vnějšími faktory, například kouřením tabáku, obezitou, nadměrným pitím alkoholu, radiací, nezdravým stravováním a nedostatkem fyzické aktivity. Ale o tom, co tahle diagnóza doopravdy znamená, jsem nevěděl nic. Brzy jsem to měl zjistit. Onemocnět rakovinou je smůla, ale neudělal jsem něco, co té smůle otevřelo dveře?

Přemýšlel jsem, co mohlo vést k onemocnění v mém případě.

Mohlo to být stravování? Nekouřil jsem. Alkohol jsem pil jen k jídlu a ještě mírně. Netrpěl jsem nadváhou. Tak v čem to bylo? Nehledal jsem odpovědi, abych se obviňoval a trestal. Potřeboval jsem objevit, zda je něco, co u mne riziko rakoviny zvýšilo, a zda si nemohu pomoci tím, že s tím skončím. Nedokázal jsem přijmout, že bych nemohl udělat nic, co by pomohlo. Přemýšlel jsem dál. Co kdyby tatáž opatření, která se doporučovala jako prevence rakoviny, byla stejně důležitá i po nástupu nemoci?

Začal jsem se tomuto tématu věnovat. V literatuře jsem našel záplavy informací o opatřeních, která mohou nemoc zpomalit a v kombinaci s chirurgickým zákrokem, chemoterapií nebo ozařováním proti ní účinně působí. V záplavě obav, katastrofických představ a zoufalství jsem si potřeboval vytvořit plán. Potřeboval jsem se aktivně podílet na boji o záchranu svého života. Vyvíjel jsem strategie, které zaháněly negativní myšlenky v čase čekání na další série vyšetření a operaci. Tváří v tvář očividně chmurným perspektivám jsem byl schopnější víc se zaměřit na možnosti, jimiž bych mohl své vlastní vyhlídky zlepšit. Cítil jsem se stále lépe, jak fyzicky, tak emocionálně.

To, že jsem zvolil aktivní roli, rozhodl se pro pozitivní příspěvek k vlastní léčbě a převzal zodpovědnost za vlastní osud, mi přineslo pocit úlevy a dalo cíl a naději.

A to je také základní myšlenkou této knihy.

Doufám, že vás bude inspirovat k vytvoření vlastního plánu a vlastních smysluplných kroků, které vám pomohou k lepšímu zdraví.

Kniha je rozdělena do tří hlavních částí. První část je věnovaná charakteristice a příčinám vzniku rakoviny.

V druhé části poukazuji na to, že také rakovina má své slabé stránky, kterých můžete využít.

Třetí a poslední část obsahuje praktické rady pro vedení co nejúčinnějšího protiútoku vůči rakovině a navrhuje deset kroků, které jsou seřazeny podle obtížnosti.

Možná nebudete mít motivaci nebo energii k tomu, abyste následovali všechny mé rady, ale pamatujte: každé jednotlivé opatření je účinné.

Dokážete to!

Øyvind Torp

1000 dnů po diagnostikování rakoviny

SEN O BĚHÁNÍ

Kolečka stojanu s kapačkou rachotivě provází mou cestu chodbou Národní nemocnice ke stánku s občerstvením. Na stojanu je zavěšený plastový sáček s roztokem morfinu. Stačí zmáčknout knoflík a dávka prostředku na utišení bolesti se vydá hadičkou do mého páteřního kanálu. Znecitliví nervy. A dávku morfinu potřebuji, má-li být moje výprava ke kávovaru úspěšná.

Tohle je můj úkol pro dnešní večer.

V Národní nemocnici vládne poklidné ovzduší pro večerní dobu typické. Vysoké stropy pohlcují hluk. Hlavní chodba vede od nemocničního vchodu po celé délce budovy jako ulice. Je to dlážděná venkovská ulice s pouličními lampami a „domky“ s různými sloupy a fasádami, stojícími blízko sebe. Tu a tam jsou terasy, třebaže nikdy nikdo neviděl, že by je někdo používal. Na ulici jsou zelené stromy a rostliny, místa k posezení a malá náměstíčka ke shromažďování, každé z nich s osobitými sochami. Téměř by to mohla být příjemná ulička v tiché italské vesnici. Ale je to ulice pro lidi, jejichž život je v ohrožení.

Pamatuji se na to, když král Harald 22. září 2000 oficiálně a s hrdostí Národní nemocnici otevíral. Byl jsem tehdy čerstvý student medicíny a také člen pěveckého sboru, který byl součástí doprovodného zábavného programu tohoto významného dne. Za léta studií jsem se s chodbami nemocnice důvěrně seznámil a strávil v ní spoustu hodin při návštěvách pacientů na různých odděleních. Nikdy mě ani nenapadlo, že bych tu sám mohl být pacientem.

Mým současným spolucestujícím je stojan s kapačkou. Jak si ho vedu s sebou, dávám pozor, aby se plastová hadička nezamotala do malých koleček. Přede mnou se rýsuje sto metrů cesty.

O čtrnáct dní dřív – dva dny před operací – jsem dokázal dokončit triatlon. Cítil jsem se ve vrcholné formě. Pamatuji si, jak jsem po rázných tempech ve vodě znovu vyskočil na kolo. Vidím se, jak se opírám do pedálů při stoupání strmými svahy a jak se pak nebojácně pouštím do stále rychlejšího sjezdu. Vybavuji si chuť krve v ústech při běhu. Pamatuji si, jak se snažím regulovat svůj metabolismus i aktivitu, abych se vyhnul přemíře kyseliny mléčné ve svalech. Pamatuji si, jak probíhám cílovou čárou. A ten báječný pocit úspěchu, únavy a spokojenosti.

Bylo to před čtrnácti dny.

Bylo to v jiném životě.

Právě teď se zdá, že je tahle krátká procházka v Národní nemocnici nad lidské možnosti.

Nakonec se ke stánku dostávám. Zdolal jsem sto metrů. Nejspíš je to větší úspěch než zvládnout triatlon, ale jsem příliš vyčerpaný na to, abych se radoval.

Uvědomuji si, že návrat k nedávné minulosti, kdy mé tělo bylo zdravé a ve formě, znamená hodně dlouhou cestu. Ale mohlo by to být horší. Přece snad je někde malý můstek, úzká lávka, záblesk naděje, který mi pomůže dostat se zpět. Potřebuji sen, o jehož splnění můžu usilovat, něco, co mě vyvede ven z tohoto temného údolí.

Té noci jsem snil o tom, že běžím Berlínský maraton.

DIAGNÓZA: STÁVÁ SE ZE MNE PACIENT

Bylo to začátkem léta 2016. V mé ordinaci bylo dost teplo a v obleku jsem se trochu potil. Nedokázal jsem se soustředit. Měl jsem pocit, že mě do břicha zasáhla dělová koule.

V čekárně seděli dva pacienti. Už dávno jsem se jim měl věnovat, ale momentálně jsem byl naprosto vyřazený z provozu.

Mé ruce třaslavě váhaly nad klávesnicí. Z obrazovky na mě zírala černá písmena. Třeba to tentokrát vyzní jinak. Nikoli. Zpráva z radiologie nenabízela žádný prostor k pochybnostem.

V pauze jsem si otevřel poštu a našel v ní scan se snímkem a zprávou o výsledku svého vyšetření magnetickou rezonancí. Bez váhání a obav jsem zprávu otevřel. Nečekal jsem, že se octnu tváří v tvář katastrofě.

„Nádory v pankreatu. Rozšíření zvětšených lymfatických uzlin v oblasti břicha. Nádor v žebru.“

Udělalo se mi špatně. Měl bych jít rovnou domů, ale nechtěl jsem odmítnout čekající pacienty. Poslední na řadě byla žena trpící depresí. Pozval jsem ji do ordinace. Byla to úleva, moci se soustředit na pacientku a uvědomovat si, že jí mohu pomoci.

Pro mladého studenta medicíny byla nemoc akademickou záležitostí. Byla to teorie, předmět studia, mě osobně se to netýkalo. Ale tíživá situace těžce nemocných pacientů, zejména těch s rakovinou, na mě doléhala. Takový smutný osud, říkal jsem si, protože tehdy jsem ji víceméně považoval za rozsudek smrti, třebaže leckdy léčba zabírala. Jsem přesvědčen, že to, jak hrozivá pro mě byla rakovina jako pro studenta, vedlo později k ignorování příznaků, které se u mne v průběhu několika let projevovaly.

Možná si myslíte, že právě doktor by měl být na úder nemoci připraven lépe než jiní, ale pravdou je, že jsem během let i jen pomyšlení na to, že bych snad mohl onemocnět já, úplně vytěsnil. Snad když je člověk svědkem tolika nemocí a tolika smutných konců, je přirozené, že sám sebe potlačením podobných myšlenek chrání. Říká se, že někteří lékaři byli v potlačování svých vlastních symptomů tak úspěšní, že když jim nakonec byla nemoc diagnostikována, pokročila už tak, že je nebylo možné zachránit. Byl jsem jedním z nich?

A proč vlastně tolik lidí onemocní rakovinou?

ČÁST PRVNÍ:

CO JE RAKOVINA?

RAKOVINA – JDE O EPIDEMII?

Ve Spojených státech je dnes rakovina nejčastější příčinou úmrtí. Jeden ze dvou mužů a jedna ze tří žen v USA může v některém období svého života očekávat střetnutí s rakovinou. Ve všech západních zemích se mezi nemoci s vyšší prevalencí* zařadila už ve čtyřicátých letech minulého století a od roku 1973 její výskyt stále roste, a to zejména mezi mladšími ročníky populace. Například v Norsku pravděpodobně onemocní rakovinou 36 procent mužů a 30 procent žen před dosažením věku 75 let.1

Incidence** rakoviny mezi obyvatelstvem USA mladším 45 let se zvyšuje každým rokem o 1,6 procenta mezi ženami a 1,8 procenta mezi muži. Mezi roky 1970 a 1990 se kombinovaná incidence zvýšila o 1 procento u dětí a o 1,5 procenta u mladých lidí^2 obou pohlaví. Ve Francii celková incidence rakoviny vzrostla od roku 1977 do roku 2000 o 60 procent.3

Často uváděným vysvětlením je stárnutí populace a tedy i větší riziko onemocnění rakovinou. Nicméně mezi skupiny, u nichž od sedmdesátých let minulého století vzrostla incidence rakoviny nejvíce, patří děti a mladí lidé. Znamená to, že výskyt rakoviny roste ve všech věkových skupinách. Nárůst výskytu nevysvětlují ani nové a lepší diagnostické možnosti, protože u těch typů rakoviny, pro něž se nedělají plošné screeningy (plíce, mozek, varlata, slinivka, lymfatický systém), se zvyšuje nejméně stejnou měrou jako u těch, které umíme diagnostikovat a podchytit včas.

Co je za tímto alarmujícím růstem?

- vysvětlivky

* Prevalence: přítomnost nemoci v určité populaci a určité době (např. x případů na y lidí k datu)

** Incidence: počet nových případů v určité populaci během určité doby (např. x nových případů na y lidí za rok)

PROČ JÁ?

Jak jsem se skláněl ke zprávě na obrazovce počítače, začal jsem uvažovat o rakovině z biologického hlediska. Jsem rodinný lékař, a tak tohle není zrovna mé pole působnosti. Patřím mezi všeobecné lékaře, kteří mají přehled o většině příznaků a nemocí. Jedním z našich úkolů je při podezření na rakovinu nebo jejím odhalení zasáhnout tak, aby mohla být co nejdříve zahájena léčba. Většinou se radíme se specialisty na nádorová onemocnění nebo předáváme pacienta do jejich péče. Když jsem teď měl sám nemoci čelit, cítil jsem potřebu znát všechny detaily.

Konec ukázky

Table of Contents

PŘEDMLUVA

SEN O BĚHÁNÍ

DIAGNÓZA: STÁVÁ SE ZE MNE PACIENT

ČÁST PRVNÍ:

CO JE RAKOVINA?

RAKOVINA – JDE O EPIDEMII?

PROČ JÁ?