ALEJ SMRTI

Jiří Hanibal

Copyright © Jiří Hanibal, 2020

ISBN 978-80-242-7061-6

1.

Na velkém displeji umístěném v letištní hale nad východem z celního prostoru naskakovaly názvy destinací, z kterých se vracela přistávající letadla. Staré mizely, objevovaly se jiné… New York, Londýn, Moskva, Káhira, Madrid… Proud cestujících u východu občas zeslábl, pak opět sílil, ale nikdy neustával. Uplynulo asi dvacet minut od ohlášení letadla Lufthansy z Madridu, když vyšel z celního prostoru elegantně oblečený muž kolem pětatřiceti, v opálené tváři poutala pozornost výrazná energická brada a s tmavou pletí kontrastovaly modré oči. Působil sebejistým dojmem člověka, pro kterého cestování po světových metropolích není ničím neobvyklým. Táhl za sebou kufr na kolečkách a přes rameno měl nedbale přehozený popruh příruční kabely. Zatímco valná část cestujících se starala o svá zavazadla sama, muž přivolal nosiče lelkujícího opodál, ten naložil zavazadlo na vozík a společně vyšli před letištní halu. Tam se na chvíli zastavili, prohodili spolu pár vět, nosič zůstal i se zavazadlem na vozíku před vchodem a muž zamířil jen se svou příruční kabelou doprava mezi parkující auta. Rozhlížel se kolem sebe pátravě, jako by někoho hledal. Pak upřel svůj pohled na šedé BMW 760Li se zatmavenými skly a zamířil k němu. Byl od auta sotva na tři kroky, když boční sklo sjelo trochu dolů. Muž se k němu naklonil a zeptal se: „Posílá vás TýTý? Vezu mu pozdravy z Abidžanu…“

„Nasedněte si, pane inženýre,“ ozvalo se z vnitřku auta, aniž by byl původce věty vidět.

Muž však kupodivu výzvu neuposlechl. Zdálo se, jako by na okamžik strnul, pak se od okénka vztyčil a beze slova kráčel pryč.

„Počkejte! Neodcházejte!“ ozvalo se z auta hlasitější zvolání. Muž se zarazil, otočil se a poněkud váhavě přistoupil znovu k autu.

„Co chcete?“ procedil mezi zuby nedůvěřivě.

„Mám v Pobřeží slonoviny plno přátel, hlavně v Abidžanu…“ Teprve nyní nastoupil muž do vozu, zabouchl za sebou dveře a zatmavené boční sklo vyjelo vzhůru…

Inženýr Zeman byl obchodním náměstkem generálního ředitele ZP. Ta nenápadná, nicneříkající zkratka znamenala Zbrojní průmysl. Šlo o poměrně moderní továrnu vybudovanou koncem sedmdesátých let dvacátého století poblíž menšího okresního městečka na úbočí nevysokých, zato bohatě zalesněných kopců. Lesy měly ukrýt továrnu před nenávistnými zraky imperialistů, jejichž jedinou snahou, jak se pošetile domnívali ti, co tehdy v zemi o všem rozhodovali, nebylo nic jiného než odhalit, co se v lesnatém podhůří děje. Nestály ještě ani základy a o poslání továrny vědělo celé širé okolí.

Výroba ručních zbraní, v tomto oboru Češi odjakživa vynikali, počínaje Rakousko-Uherskem a konče továrnou se značkou ZP. A nebyly to zbraně ledajaké! Zařízení pro noční vidění, laserové zaměřovače, rychlopalné pistole podobné spíš malým samopalům byly samozřejmostí, vývojové oddělení továrny nezahálelo a tým inženýrů – spíš vědců – usilovně a neúnavně pracoval na dalším zdokonalování zbraní – konkurence byla tvrdá –, aniž se zajímal, jaké bude jejich využití.

V devadesátém roce se však Československo rozhodlo, že zbraně nejen nebude nadále prodávat, ale ani vyrábět, neboť to odporovalo humanitním ideálům sametové revoluce. Bylo přece zcela nemyslitelné, aby z továren vycházely tak ohavné nástroje násilí, vraždění a válek. Československo se domnívalo, že tento krok bude všemi ostatními státy přivítán s jásotem, všichni je budou následovat a ono bude hrdě a pyšně kráčet v čele a třímat prapor míru a všeobecného sbratření.

Nekonal se však ani jásot, ani nadšení, natož aby podobný krok někdo následoval. Když se evropští, ba i někteří světoví politici vzpamatovali z ohromení, jaké československé rozhodnutí vyvolalo, začali se o překot předhánět v chvále a rozplývali se blahem nad velkorysostí a ušlechtilostí takového činu. Jeho bezbřehá naivita, dá se dokonce říct hloupost, byla tak ohromující, že když se o ní doslechli manažeři západních zbrojovek, nemohli zprvu uvěřit vlastním uším. To rozhodnutí bylo tak nepochopitelné, že vyvolávalo na všech stranách údiv a překvapení a šéfové zahraničních zbrojovek si nedůvěřivě říkali: „Ti Češi mají určitě něco za lubem a je zapotřebí té největší ostražitosti. Musíme si na ně dát náležitý pozor!“

Brzy se však ukázalo, že Češi neměli za lubem vůbec nic. A tu se manažeři popadali smíchy za břicho a nakonec se bez meškání začali drát a rvát o trhy, které Československo s tak velkorysým gestem opustilo. Vždyť to pro ně znamenalo přímo dar z nebe. Když pak v Čechách koncem devadesátých let pár menších zbrojařských podniků muselo zavřít své brány či pomýšlet na restrukturalizaci výroby směrem k mlýnkům na maso a nezaměstnanost stoupla, pokoušeli se jejich šéfové v obavě, aby je někdo nenařkl ze špatných a zvrácených úmyslů, obnovit bývalé kontakty. Jenže ke svému zklamání zjišťovali, že při této hře na „škatulata, hejbejte se“ jsou už všechny židle obsazené a jim zbývá jen ten „pešek“, s kterým chodili mlsně okolo… Ukázalo se, že získávat nové kontakty je daleko obtížnější než si udržet ty staré…

Inženýr Zeman netušil, že od chvíle, kdy vystoupil z letadla, byl zaznamenán každý jeho pohyb dvěma miniaturními kamerami. Byly tak malé a nenápadné, že se daly skrýt do dlaně, automatický zoom sledoval zaměřený objekt. Jednu z nich ovládal muž oblečený do kombinézy pomocného letištního personálu, který doprovázel Zemana až do celního prostoru, dokud nezmizel u vchodu do haly. Stačilo pár slov do mikrofonu vysílačky ukrytého v límci kombinézy a nic netušícího inženýra se hbitě ujal člověk z davu, který vypadal, jako by čekal na přílet známého či příbuzného. Z bezpečné vzdálenosti pak sledoval Zemana, dokud nenastoupil do BMW 760Li. A nejen to, směrový mikrofon, dostatečně citlivý, aby zachytil na velmi značnou vzdálenost každé slovo, zaznamenal nejen rozhovor s nosičem zavazadel, ale i s řidičem, a to až do chvíle, než Zeman nastoupil do šedého auta…

„Snad jste vážně nechtěl odejít?“ zeptal se muž v tmavých brýlích s krátce ostříhanými vlasy za volantem.

V jeho hlase byl patrný náznak ironického výsměchu, ačkoliv se ho snažil nedat najevo. Inženýr ho však přece jen postřehl a zamračil se. Neměl rád, když ho někdo pokládal za hlupáka, zvláště pak šlo-li o nějakého šoféra, který zřejmě nedosahoval jeho úrovně a postavení. Dokonce se mírně pobouřil nad tím, co si to ten člověk dovoluje, a odpověděl dotčeně: „Neodpověděl jste mi na heslo. A já si nesedám do auta ke komukoliv…“

„To vám schvaluji,“ odpověděl muž za volantem opět s protivnou blahosklonností. „Šéf bude mít radost z vaší opatrnosti. Ale mohlo vám snad stačit, že vás znám, pane inženýre…“

„Bohužel ale neznám já vás,“ ušklíbl se Zeman škodolibě, ale pak se zadíval pátravě na muže vedle sebe. „Jak to, že mě znáte?“

„Ukázali mi vaši fotku…“

„Jestliže znáte vy mě, bylo by od vás slušné, kdybyste se mi taky představil.“

Muž v tmavých brýlích se na okamžik zarazil, ale pak odpověděl: „Říkají mi Kraus…“

Zeman si jeho zaváhání nepovšiml. Od chvíle, kdy nastoupil do auta, se ho zmocnil neklid, což u něho nebylo obvyklé, a tím víc se cítil nesvůj. Chtěl mít tuhle záležitost co nejdřív z krku, čekala ho ještě dlouhá cesta domů. „Myslím, že bychom se měli teď věnovat vážnějším věcem…“

„Právě jsem vám to chtěl navrhnout,“ přikývl šofér. „Jak to tedy dopadlo v Abidžanu?“

„Skvěle,“ odpověděl stroze Zeman a i v tom jediném slůvku bylo možné zaznamenat náznak ironie. Řidiči to neušlo a poprvé za celou dobu se k muži na sedadle spolujezdce otočil.

„Co to má znamenat?“

„To má znamenat, že v tendru na policejní pistole vyhráli Američané a náš předběžný kontrakt byl zrušen.“

Kraus se pousmál, byla na něm patrná úleva, když si oddechl a uznale přikývl: „Skvělé! Šéf bude mít radost, až mu to povím.“

Nezdálo se, že by se chtěl inženýr Zeman s takovou odpovědí spokojit. Nyní to byl on, kdo pohlédl vyzývavě na svého společníka: „Doufám, že nezůstane jen při té radosti…“

„TýTý zase nepochybně doufá, že s sebou celá ta záležitost s revolvery – dá se to nazvat neúspěchem, ne?“

„To určitě,“ přikývl Zeman a Kraus pokračoval v nedokončené větě: „… že s sebou takový neúspěch ponese taky předpokládané důsledky!“

„Stoprocentně!“ potvrdil Zeman přesvědčivě. „Teď už zbyde pro fabriku jen jediné východisko.“

„Vyhlásit konkurz?“ ověřoval si muž v tmavých brýlích.

„Jak už jsem řekl, je to jediné – a taky poslední – řešení.“

„Můžete se za to zaručit?“ následoval bezprostřední dotaz.

Inženýr se jím cítil zřejmě dotčen. „Nevěříte mi?“

„Nemusíte se hned urážet,“ uklidňoval ho jeho společník za volantem.

„Mám se za to zaručit snad svou vlastní hlavou?!“ zeptal se Zeman stále trochu podrážděně. Nedá se říct, že by rozhovor těch dvou probíhal zrovna v přátelském duchu. V autě stále panovalo ovzduší vzájemné nedůvěry a opatrnosti.

„Slova jsou sice hezká věc, ale já bych s tou hlavou zase tolik nehazardoval. Člověk o ni může snadno přijít.“

„Nemám strach,“ odsekl Zeman a díval se zamračeně před sebe. Převaha, s jakou s ním Kraus mluvil, mu nebyla nijak po chuti. Jeho společník mu tím dával mimoděk najevo, že nebude asi jen pouhým řidičem. Podnikatele Tomáše Truhláře, s kterým Zeman jednal jen jedinkrát před odletem do Abidžanu, nazval v rozhovoru párkrát důvěrně TýTý podle počátečních písmen jeho jména… Dohodli se s Truhlářem, že už se osobně nesetkají, a teď mu nezbývalo než tu dřepět vedle toho nadutého mladíka – Zeman odhadoval, že Kraus je o dobrých pár let mladší než on. Dráždilo ho každé jeho slovo, i když to možná tak nemyslel.

Vtom se Kraus opět ozval: „V tom případě mám pro vás malý dáreček.“ Sáhl do prostoru pod palubní deskou, vytáhl odtamtud malý kufřík a podal ho Zemanovi. Ten do něj letmo nahlédl. Byl plný bankovek. Když pohlédl opět na svého společníka, postřehl v jeho tváři výsměch, který ihned zmizel, když se zeptal: „Nechcete svézt? Máme přece společnou cestu.“

Zeman byl rád, že může takovou nabídku odmítnout. Trávit ve společnosti toho nafoukaného panáka delší čas, než bylo nezbytně nutné, se mu zdálo zcela nepřijatelné. Těšil se, až se jeho přítomnosti zbaví… „Jste velice laskav, pane Krausi, ale čeká na mě řidič. Stejně už jsem se zdržel víc než dost, nerad bych, aby…“ ani nedokončil větu, ale jeho společník nenaléhal.

„Chápu… přeju vám příjemnou cestu!“

Inženýr Zeman vystoupil z BMW se zatmavenými skly a zachvěl se chladem. Počítal sice s tím, že tu nebude takové horko jako v krajinách, odkud přiletěl, přechod byl však přece jen poněkud náhlý…

Od okamžiku, kdy vystoupil Zeman z auta, byl opět každý jeho krok sledován. Videokamera zaznamenávala jeho pohyb a směrový mikrofon, který prve nahrával jeho rozhovor s nosičem, nyní odposlouchával jeho rozmluvu s podnikovým řidičem, který ho očekával před vchodem na letištní parkoviště.

„Už jsem měl strach, jestli jsme se neminuli,“ oddechl si řidič. „Měli jsme si dát schůzku přece jen v hale…“

„Ale to by bylo zbytečné, Toníčku,“ usmál se přátelsky Zeman. „Tam bychom se jeden druhému v tom houfu lidí ztratili spíš než tady. To víte, odbavení chvíli trvalo…“

„Skočím pro vůz,“ řekl řidič a zmizel v parkovací budově. Na obrazovce videokamery bylo vidět nosiče, jak sundal z vozíku Zemanův objemný kufr, a když dostal zaplaceno, zmizel. Zeman okouněl chvíli před parkovací budovou, než přijel Toníček se Škodou Octavií. Naložil Zemanův kufr do zavazadlového prostoru a chtěl vzít inženýrovi i malý kufřík, který stále držel v ruce.

„Ten ne, tam mám dokumenty… ale tašku mi tam hodit můžete.“ Zeman usedl na zadní sedadlo a Octavia se rozjela… Obrazový i zvukový záznam tím končil.

Zeman se s povzdechem zabořil do opěradla. Ačkoliv mu nebylo ještě pětatřicet, cítil se po tak dlouhé cestě přece jen unaven a těšil se, až si doma odpočine. Dá se říct, že vzhledem ke svému věku zastával významné postavení. Byl na to také náležitě pyšný a marně vzpomínal, který z jeho bývalých spolužáků by se mu mohl rovnat. Měl pro svou práci celou řadu předpokladů. Báječně vypadal, měl husté tmavé vlasy, výrazné obočí nad modrýma očima, opálenou tvář, energickou bradu, svalnatou sportovní postavu. Úspěchy u žen pokládal za samozřejmost a záhy zjistil, že si dokáže získat sympatie i u mužů, zvláště pak u těch, kteří stáli na nejvyšších, rozhodujících místech. Nemohlo být sporu ani o jeho schopnostech a vysokém IQ, pro svou práci byl náležitě jazykově vybavený, hovořil plynně anglicky, španělsky a německy. Hlavně v počátcích své kariéry zaznamenal při jednáních se zahraničními partnery významné úspěchy, což ovšem neplatilo o posledních dvou letech. Necítil se tím nijak vinen, i když si sám sobě tajně přiznával, že už své práci nevěnuje zdaleka takové úsilí jako na počátku a že trochu dřímá na vavřínech. O inženýru Zemanovi se dalo říct, že je to mladý muž odsouzený k úspěchu, a to ve všech oborech, kterým by se věnoval. Kdyby vzal do ruky štětec a paletu, stal by se z něj Picasso, jako chirurg by prováděl ty nejsložitější mozkové operace. Pracoval však v obchodně-finanční sféře, takže nejpravděpodobněji se stane prezidentem Světové banky.

Petr Zeman si byl vědom svého vynikajícího zjevu a ve spojení s lehkostí, s jakou dosahoval úspěchů, to mělo za následek, že ztratil jakékoliv zábrany a cokoliv dělal, pokládal za správné a zcela ospravedlnitelné. Velmi by se podivil, kdyby mu někdo tvrdil opak. Proto se i tentokrát vracel domů se zcela čistou hlavou, bez jakýchkoliv výčitek, a ani ho nenapadlo, že jeho jednání v Abidžanu by se dalo pokládat za podvod či za zradu vlastního podniku. Byl přesvědčen, že američtí manažeři, pánové Brown a Douglas, kteří přišli do skomírajícího podniku s úkolem postavit ho na nohy, by na jeho místě nejednali jinak. Brzy po jejich příjezdu se s nimi spřátelil, a když říkali, že „byznys je boj, při kterém nezná bratr bratra“, dával jim za pravdu. A o co jiného šlo v Abidžanu než o jistý druh obchodu?! Petr ty dva muže obdivoval a při rozhovorech s nimi se v něm znovu probouzela touha dostat se do světa. Právě jeho stále vzrůstající nespokojenost měla na všem lví podíl. Cítil se doma jako ve svěrací kazajce, potřeboval k rozletu víc prostoru, jaký mu továrna v lesích nemohla poskytnout. Ačkoliv o tom s Američany nikdy přímo nehovořil, z různých náznaků se dalo vytušit, že mají představu o tom, jakým směrem chce jednání v Abidžanu vést. Na podobný krok se ostatně připravoval dlouho a nyní, když se naskytla příležitost, neváhal. Ano, Petr Zeman nebyl z těch, co váhají…

Pokud by zůstal doma, nabídl mu TýTý v podniku místo ředitele. Dosavadního šéfa Míku nebral Petr ve svých úvahách vůbec v potaz. Zbavil by se velmi rychle i obou amerických manažerů, o kterých byl přesvědčen, že přinesli podniku víc škody než užitku, a kteří mu byli se svými obrovitými dolarovými platy trnem v oku. Dokonce si v duchu vychutnával představu, jak bude těm nafoukancům dávat padáka… To byla první možnost. Druhá, pravděpodobnější, byla, že bude muset po jednáních v Abidžanu zemi opustit. Chystal se k tomu už delší dobu, a proto si bez vědomí své ženy Niky založil konto ve Švýcarsku. Tak trochu se spoléhal, že pan Douglas ocení jeho abidžanský postup a až bude za hranicemi, odmění se mu tím, že mu aspoň na počátku podá pomocnou ruku…

Když dospěl Petr ve svých myšlenkách až sem, trochu se zarazil. Nebyl si jistý, jak Veronika – které říkal jen Nika, neboť to znělo lépe, tak trochu cizokrajně, koneckonců Niké byla bohyní vítězství – jeho plány přijme. Bude ji s nimi muset seznámit, už je před ní nemůže déle tajit. Povzdechl si. Po osmiletém manželství měl pocit, že Nika zklamala očekávání, jaká do ní vkládal, když si ji bral. Domníval se, že se žení s energickou, moderní, ctižádostivou ženou naladěnou na stejnou strunu jako on, že mu bude nejen oporou, ale i bičem, který ho bude pohánět, až se bude cítit unaven na cestě vpřed za společnými cíli. Ukázalo se však, že Nika má s bohyní vítězství pramálo společného. Poslední dva roky nemluvila o ničem jiném než o dítěti. Petra už její řeči otravovaly, bylo úmorné vymýšlet si donekonečna stále nové a nové důvody, proč to právě v tuto chvíli nejde a proč je třeba narození potomka odložit na pozdější dobu. A v této situaci to už vůbec nepřicházelo v úvahu!

Za okénkem auta se objevily první domy předměstí krajského města, věže kostelů a zdi starobylé pevnosti. Vůz zastavil před moderním rezidenčním domem, jehož celé první patro tvořil byt obchodního náměstka generálního ředitele ZP inženýra Petra Zemana, jak ozdobným písmem hlásala lesklá kovová tabulka u vchodu. Sotva vystoupil Zeman z auta a řidič Toníček vyndal ze zavazadlového prostoru kufr s příruční kabelou, ozval se klapot ženských podpatků, rozlétly se vchodové dveře a Nika se vrhla Zemanovi kolem krku.

„Už jsem se tě nemohla dočkat!“ Zemanovi to nebylo před řidičem dvakrát příjemné a pomyslel si, že si taky mohla ty důvěrnosti odpustit. Když však spatřil chápavý úsměv na Toníčkově tváři a ucítil, jak se k němu přimklo pružné a vláčné tělo jeho ženy, rychle ho podráždění přešlo. Kmitlo mu hlavou, že s tím dítětem by měl Nice možná vyhovět, ale vzápětí se toho nápadu zděsil.

„Jsem rád, že už jsem doma,“ uvelebil se Zeman pohodlně v koženém křesle v obýváku. „Ta cesta byla úmorná…“

„Koupila jsem ti whisky. Chceš ji s ledem?“

„Třeba,“ přikývl Zeman.

„Jak to dopadlo?“ zeptala se Nika spíš z povinnosti než ze skutečného zájmu.

Zemanovi to bylo jasné a podle toho i odpověděl – stručně, krátce a o svém podílu na jednání se příliš nezmiňoval. Nakonec jen dodal s úsměvem: „Budu muset zavolat Míku. To bude rozhovor… krucinál!“

„Nechceš si ředitele nechat na zítřek? Myslela jsem, že dnešek budeme mít jen pro sebe,“ lísala se Nika k muži.

„Ne,“ řekl rázně Zeman, vstal a zvedl sluchátko telefonu. „Chci to mít co nejdřív z krku…“

Rozhovor nebyl dlouhý. Sestával jen z několika slov. „Právě jsem dorazil… po telefonu to nejde… ovšem, jestli chcete…“ Když zavěsil, pohlédl na ženu. „Já to tušil. Jede sem. Čekal na mě jak na smilování boží…“

„Co já mu dám? Nepočítala jsem s návštěvou, nic tu nemám,“ bylo první starostí Niky.

„Co bys mu dávala? Nejde o žádnou návštěvu, ale o pracovní schůzku! Až mu řeknu, jak jsme dopadli, bude potřebovat spíš pořádného panáka. Už ho vidím, jak se bude hroutit!“ ušklíbl se Zeman pohrdavě.

„Myslíš? Nevypadá na to,“ poznamenala Nika nejistě.

„Každý si myslí, jaký je to chlapák. Ale to je jenom zdání. Je to v podstatě ustrašenec, který propadá při každé příležitosti panice a poraženectví, má hned na jazyku, že je všechno ztracené,“ přecházel Zeman po pokoji od krbu k oknu a vrtěl nechápavě hlavou. „Ten měl dělat někde vrátného a ne ředitele! Bože, jak já takovéhle lidi nesnáším!“

„Proč jsi ho sem tedy zval?“ zeptala se Nika.

„Já ho nezval! Pozval se sám,“ odmítl Zeman ženinu výtku a pak podrážděně pokračoval: „Já tě vůbec nechápu, jak se můžeš tak blbě ptát?! Je to snad můj ředitel, ne?! Vím já, jaké má kde konexe a známosti?! Vždyť bez těch by nemohl zůstat ředitelem ani den! Co myslíš, že za tím vězí?!“ Pokládal ženě otázky, aniž by očekával nějakou reakci, takže si odpověděl hned sám: „Určitě nějaká politika!“

Jisté věci Veroniku na jejím muži dráždily a jednou z nich byla jeho nedůvěřivost, podezíravost. „Ty vidíš za vším hned nějaké spiknutí, nějakou mafii…“

„A ne snad?!“ Zeman ustal ve svém nervózním přecházení po pokoji a pohlédl na ženu. „Co je to jiného, co tu provádím s tím Truhlářem, který si jako správný, ale zatím jen malý český mafián, nechává říkat TýTý?!“ Petr hovořil s výsměšnou otevřeností a zapomínal při tom na svou obvyklou opatrnost.

„Jsi cynik!“ měřila si ho žena. Jak se těšila na ten večer, až se Petr vrátí, ale nyní cítila, jak všechna něha, kterou k němu cítila, mizí někde v nenávratnu.

„Život mě naučil,“ odpověděl stroze Zeman.

Veronika učinila ještě poslední pokus udržet to hezké, co mezi nimi bylo, to neviditelné pouto lásky, které je před lety přimělo, aby spojili své životy, a řekla trochu posmutněle: „Když jsme se před deseti lety seznámili, měl jsi ideály…“

Zeman měl na její slova pohotovou odpověď: „Mládí a blbost…“

Za oknem bylo slyšet zastavující auto a vzápětí se ozval zvonek. Ti dva si už beztak neměli co říct. Petr šel otevřít a Veronika zůstala v pokoji sama. Vlastně ne tak docela, zůstal tu s ní ještě smutek a pocit naprosté prázdnoty. Jako by spadla do hluboké studny a nad ní zůstalo temno, jen malý světelný bod naznačoval, že kdesi nahoře je nebe… naděje…

Vzápětí se otevřely dveře a vešel Petr s ředitelem Míkou. Ten se nejdříve vrhl k Veronice, políbil jí ruku a překotně se omlouval: „Promiňte, milostivá paní, že jsem vás tak nečekaně přepadl, ale nemohl jsem se dočkat, až se Petr vrátí… Omlouvám se, že přicházím tentokrát bez květin, ale všude už bylo zavřeno…“

Veronika se usmívala. Nedá se říct, že by měla Míku zrovna ráda, ale jeho poněkud starosvětská zdvořilost, po které nebylo dnes mezi lidmi už ani stopy, jí nebyla nijak nepříjemná. Míkovi táhlo na šedesát a jeho mírné bříško svědčilo o sklonu k pohodlnému životu. Měl řídké šedivé vlasy – nebylo snadné určit hranici mezi nimi a pleší –, nevýraznou tvář a nejistě těkající oči. Celkový dojem, jakým na ni působil, se dal vyjádřit slovy „člověk minulosti“. Nika byla přesvědčená, že i samotný Míka si to už dávno uvědomil a že se jen snaží, aby to na něm nikdo nepoznal. Na to vynakládal všechnu svou energii, takže už mu nezbývala na jiné, mnohem důležitější věci. Mezi mladými, dravými a dlužno říct i schopnými lidmi, jako byl její muž, neměl takový člověk šanci. Petr měl v podstatě pravdu, když o něm hovořil jako o opatrníčkovi, který žije v neustálém, vyčerpávajícím strachu, aby někde nenarazil, a veškerou svou snahu věnuje pouze starosti, jak si uchovat své teplé místečko.

Když si Míka odbyl uvítací ceremoniál, obrátil se k Petrovi a plný napětí se nedočkavě zeptal: „Jak to dopadlo? Tak povídej!“

Petr mu nalil whisky z láhve, která zůstala stát na stole. Neředěnou. „Nejdřív se na to napijte.“

„Aby mě to neporazilo?“ zeptal se Míka nejistě a usrkl ze sklenky.

„Nevím, kolik toho snesete…“ Ačkoliv mu Míka párkrát nabídl tykání, nepřestával řediteli vykat, aby tak vyjádřil svou předstíranou úctu. Stručně a bez velkých okolků mu sdělil, že přes všechno jeho nemalé úsilí skončila cesta do Abidžanu neúspěchem a jejich firma v tendru na dodávku policejních rychlopalných pistolí neuspěla.

Když skončil, Míka celý zrudlý usedl do křesla, hlasitě oddechoval a Nika měla chvíli dojem, že se o něj snad pokouší nějaký záchvat. I Petr pocítil jisté obavy, hlavně proto, že by se to přihodilo právě v jeho bytě a vznikla by mu tím spousta nepříjemných starostí. Uklidnil se až ve chvíli, kdy Míka nastavil svou sklenku a požádal ho: „Nalij mi ještě jednu.“

Petr mu ochotně vyhověl a Míka whisky naráz vypil. Stále seděl sklesle v křesle se sklopenou hlavou, bylo na něm vidět, že je na dně, nijak se nestyděl za své zoufalství. Konečně ze sebe ochraptěle vypravil: „To pro nás znamená konec, naprostý krach…“

Petr mlčel. Neodporoval. Myslel si totéž. Pak Míka dodal: „Musíme s tím zítra seznámit naše americké manažery Douglase a Browna… Bude to pro ně asi taky pěkně nemilé překvapení.“

Petr otáčel sklenkou s whisky, v které tál pomalu led, a pak řekl váhavě: „Myslím, že se mýlíte…“

„Jak to?“ pohlédl na něj Míka, neboť mu unikal smysl Petrových slov.

Zeman pokrčil rameny a trochu zalitoval, že se dal strhnout k poznámce, kterou teď bude nucen Míkovi nějak vysvětlit.

„Možná že to pro ně zase nebude až takovou novinkou, jak se domníváte.“

Míka hleděl na svého náměstka stále stejně nechápavě a vrtěl hlavou. „Přestávám ti rozumět, Petře. Co máš na mysli?“

Konec ukázky

Table of Contents

1.