Metro 2033 v Laseru:

Dmitry Glukhovsky – Metro 2033

Dmitry Glukhovsky – Metro 2034

Dmitry Glukhovsky – Metro 2035

Universum Metro 2033:

Sergej Kuzněcov – Mramorový ráj

Přeložil Rudolf Řežábek

Copyright ©2010 by Sergej Kuzněcov

All Rights Reserved

Copyright ©2020 for the Czech translation by Rudolf Řežábek

Copyright ©2020 for Cover  image by Shutterstock

Copyright ©2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6879-8

METRO 2033 je pro mě více než pouhý román. Je to celé univerzum a já jsem ve své knize popsal jen jeho malou část. METRO 2033 pojednává o naší Zemi, jak by mohla vypadat v roce 2033, dvě desetiletí po zhoubné atomové válce, která lidstvo skoro vymazala z povrchu světa a zrodila velmi mnoho mutovaných netvorů.

V Rusku a četných jiných zemích se čtenáři, ale i autoři nadchli pro svět popsaný v METRU 2033. Už záhy po vydání románu jsem dostával nesčetné návrhy od lidí, kteří chtěli psát o tom, co by se v roce 2033 mohlo stát v jejich domovech, městech a zemích. Čtenáři zároveň požadovali pokračování mého románu.

METRO 2033 vznikalo, jak už je nyní známo, před několika lety jako interaktivní internetový projekt. Zatímco jsem román psal, zveřejňoval jsem každou novou kapitolu na veřejně přístupné webové stránce, která byla zřízena právě pro tento účel. Reakce čtenářů byla úchvatná: vášnivě diskutovali, kritizovali a korigovali mou práci, vyjadřovali domněnky o dalším vývoji příběhu – a jistým způsobem se tak stali mými spoluautory.

Jaké by to bylo, přemýšlel jsem tehdy společně se čtenáři – a dalšími spisovateli –, kdybychom vytvořili celý svět? Kdybychom popsali i jiná města a země v roce 2033? Co kdybychom osídlovali metro stále novými protagonisty – a tak umožnili vznik velké postapokalyptické ságy?

Jako teenager jsem si při četbě románů z oblasti fantasy nebo science-fiction často přál, aby dobrodružství mých hrdinů a magie fikce nikdy neskončily. Už tehdy mě napadlo, jak by to bylo báječné, kdyby více spisovatelů zároveň popisovalo jeden a tentýž fiktivní svět. Tímto způsobem by vznikla nová „realita“, která by se dala navštěvovat znovu a znovu.

O mnoho let později, když METRO 2033 už vyšlo v knižní podobě a vyvolalo obrovskou odezvu, jsem najednou pochopil, že bych si svůj sen z mládí mohl splnit sám. Stačilo jen pozvat další autory, aby na základě mého vlastního románu společně dále zkoumali tajuplný svět metra.

Tak nakonec vznikl projekt UNIVERZUM METRA 2033, v jehož rámci už v Rusku vyšlo mnoho románů. Jejich děj zahrnuje tak rozdílná města a regiony jako Moskva, St. Petersburg, Kyjev, ale i Novosibirsk, Sama, Minsk a dálný sever.

Mramorový ráj Sergeje Kuzněcova je šestá kniha této série a je z mnoha příčin neobyčejná. Vypráví se v ní nejen o Moskvě, o které jsme už četli a známe ji, ale i o jejím okolí.

Čtenáři, kterým pro uspokojení z četby nestačí jediný napínavý syžet, tu najdou to, co hledají. Drama, cit i zajímavý jazyk. Svébytné hrdiny, kteří jsou jedineční. Živé lidi. Tato kniha osloví vaše srdce a ono si ji zapamatuje.

Děkuji vám, čtenářům, za to, že jste nám uvěřili a že nás podporujete.

Právě díky vám se UNIVERZUM METRA 2033 stalo jednou z nejúspěšnějších knižních edic v Evropě. Za pouhý půlrok dosáhl náklad publikací UNIVERZA půl milionu.

Román Metro 2033: Británie napsal anglický autor Grant McMaster. Následovali autoři z Francie, Itálie, USA, Německa, kteří psali o svých zemích.

UNIVERZUM METRA 2033 se tak postupem času stalo opravdovým, svébytným světem. K tomuto projektu se přihlásilo už tolik spisovatelů, že můžeme vydávat každý měsíc novou knihu. Je to mnoho práce, ale budeme se snažit zachovat nasazené tempo. UNIVERZUM METRA 2033 se tak mění v neobyčejně živý prostor, který osídlují lidé různých národností a v různých jazycích. Kdoví, třeba se našeho experimentu dokonce zúčastníte i vy sami?

* * *

Celkově lze tedy říct, že máme spoustu plánů! Sledujte novinky o UNIVERZU METRA 2033!

Dmitry Glukhovsky^1

1  Tato předmluva je kompilací z předmluvy D. Glukhovského k ruskému originálu a prvnímu vydání později vydaného německého překladu Kuzněcovova románu Mramorový ráj, kde už jsou fakta o sérii UNIVERZUM METRO 2033 i pro českého čtenáře časově i obsahově aktualizovaná. (Pozn. R. Ř.)

Autor věnuje tuto knihu

světlé památce svého otce

PROLOG

Kdysi dávno, před mnoha lety, se tu nacházelo město.

Obyčejné, nijak zvlášť velké provinční město. Jeho obyvatelé byli prostí lidé, někteří vzdělaní, jiní méně. Vedli spořádaný, poklidný život, uměli se radovat i překonávat zármutek, vychovávali děti, nezapomínali na práci ani lenošení, občas popíjeli... Zkrátka si zařídili život i město tak dobře, jak jen to bylo možné. Jedni našli práci přímo v místě, jiní dennodenně dojížděli mnoho hodin do Moskvy a nadávali na jízdní řády regionální železnice a na přeplněné vagony.

Město se topilo v zeleni; na útulné dvory, parkoviště a zahrádky byl nádherný pohled. Zvlášť krásné bylo v babím létě, když se zahalilo do všech možných odstínů žluté a červené.

Na sklonku podzimu a v zimě jednotvárně zešedlo, ale pořád vyzařovalo vlastní teplo a pohodu. Za dlouhých zimních večerů se v domech svítilo, na ulicích zářila jedna lucerna vedle druhé v dlouhých girlandách a město vypadalo z ptačí perspektivy jako obrovský, ozdobený a rozsvícený vánoční stromek.

Ale teď...

Teď už žádné město neexistovalo. Zůstaly po něm jen nesmyslně nakupené a zpřeházené krabice domů s opuštěnými byty, rozbitými okny a vytrhanými dveřmi. Dráty vysokého napětí byly prověšené mezi křivými, zčásti povalenými stožáry elektrického vedení. Ze zničených budov se strženými zdmi vyčnívaly pruty výztuže jako kosti. Všechno bylo porostlé lišejníkem a zelenohnědým mechem. Z trhlin v popraskaném asfaltu vyrůstala tráva a křoví, dětská hřiště zarostla přebujelým vysokým plevelem. Zrezivělá auta, náklaďáky a autobusy se v létě načervenale třpytily v prašné zeleni. To, co mohlo zpuchřet, zchátrat nebo se rozpadnout, během let zpuchřelo, zchátralo nebo se rozpadlo.

Toho dne byly domy pokryté slabou vrstvou čerstvého sněhu, který letos poprvé napadl minulou noc. Byl to podivný šedomodrý sníh, neschopný zakrýt zrůdnost tohoto světa. V mrtvém městě se objevili noví, strašliví obyvatelé. Lidé tady už dávno nežili. Kromě jednoho...

Přízračným městem se pohyboval muž vrávorající jako opilec.

Tmavomodrý ochranný oděv měl vážně poškozený: na zádech mu od ramene až k opasku zely tři hluboké krvácející rány, jako by tři ostře nabroušené čepele zároveň proťaly kombinézu, teplou kožešinovou bundu a svetr a pronikly do těla. Muž byl zraněn i na hrudi a levém boku. Pravý rukáv byl nasáklý purpurově rudou tekutinou, ale možná to byla cizí krev. Jen helma z tvrzeného plastu a drahá zahraniční ochranná dýchací maska zůstaly nepoškozeny.

Muž dýchal těžce a přerývaně a podivně se potácel křížem krážem; na první pohled to vypadalo, že se pohybuje nazdařbůh. Přesto sledoval konkrétní cíl – co nejrychleji tohle strašlivé místo opustit a dostat se k vysoké vojenské škole. Doslechl se totiž, že v podzemních podlažích této instituce možná ještě žijí lidé. To by byla jeho záchrana... Jeho jediná záchrana. Hlavně aby se mu tam podařilo dorazit...

Muž se zkusil soustředit, rozpomenout se a pochopit: Kdo ho napadl? S kým vlastně bojoval?

Přepadlo ho cosi obrovského, zuřivého, navíc bleskově rychle a s nesmírnou silou. Netvor se na něho vrhl zezadu a drápy mu rozpáral ochrannou kombinézu, oblečení a – zatraceně, jak ta záda pálí! Ztratil dost krve. Sám si ty rány nedokáže zašít. Druhá nestvůra mu vyrazila pistoli z ruky a dalším úderem by mu nejspíš utrhla hlavu, kdyby u sebe neměl svůj armádní nůž. Tuhle čepel se zubatým ostřím, kterou nosili příslušníci speciálních jednotek a která byla jen o trochu menší než mačeta, vrazil do monstra a několikrát jí otočil. Útočník pak o něho zřejmě ztratil zájem a... stáhl se do ústraní? Co se potom stalo?

To už nevěděl. Myšlenky mu v hlavě zmateně vířily.

Jak se dostal do tohohle města? Kdy? Proč?

Muž nedokázal zodpovědět žádnou z těch otázek. Vzpomínal si na boj, ale marně se pokoušel vybavit si, jak ti netvoři vypadali. Bezmocně zaskřípal zuby. Považovaly ho ty bestie za mrtvého? Proč ho nezhltly? Když ho zanechaly jeho osudu, určitě nějakou dobu ležel v bezvědomí. Přišel k sobě až poté, co už bloudil městem.

Stále padal vyčerpáním, nehybně ležel, poté se pokoušel vyškrábat na nohy, ale kdykoli se namáhavě zvedl, ztratil přitom více síly, než kolik jí během krátkého odpočinku dokázal načerpat.

Nad městem se pomalu začalo stmívat. Muž se neklidně rozhlížel.

Pravá ruka v roztrhané rukavici mu pomalu vklouzla pod ochrannou kombinézu a nahmatala střenku nože, zavěšeného na opasku vesty v krátké pochvě. Slyšel – nebo se mu to zdálo? – zvuky, při kterých mu tuhla krev v žilách: vytí, kvílení, vrčení a občas mlaskot a krátký zuřivý řev, jako by neznámé šelmy bojovaly o kořist.

Muž se polekaně ohlédl, ale nikde neviděl ani živáčka.

Ucítil poryv větru a znovu začalo sněžit.

S každým krokem mu ubývaly síly, ale muž věděl, že se už nesmí zastavit, aby načerpal síly, ani na chvilku – musel si pospíšit. Záda ho ještě před hodinou jenom nepříjemně bolela, ale teď už měl pocit, že je má v jednom ohni. Navíc mu připadalo, jako by se mu v nich sem a tam soukal nějaký hmyz. Muž zavrčel a narovnal ramena. Kromě toho teplota s nástupem tmy citelně klesla a rozpáranou kombinézou mu do těla pronikal nepříjemný chlad.

Okolní budovy se mu rozplývaly před očima, pak je zase viděl dvojitě. Bylo zřejmé, že mu slábne zrak. Namáhavě se sunul krok za krokem, nohy se pohybovaly jako dřevěné chůdy a už ho téměř neposlouchaly.

Zničehonic zřetelně zaslechl, jak někdo mluví. Podvědomě se otočil za hlasem, jen aby zjistil, že nikde není – a ani nemůže být – žádný člověk.

Avšak soumrak kolem něho syčel, řval a vyl a ty zvuky se stále přibližovaly...

Už byl skoro z města venku.

Setmělo se.

Jeho ruka pevně svírala střenku armádního nože.

Muž klopýtal po rozpukaném asfaltu, zakopl a padl na záda. Zvuky kolem něho na okamžik zmlkly – a v nastalém tichu uslyšel odporné chřupnutí v levé paži. Tupá, nevýrazná bolest o sobě dala vědět až dodatečně.

Došla mu veškerá energie. Několikrát se pokusil převrátit se jako brouk ze zad na břicho a vyškrábat se na nohy, na což spotřeboval poslední žalostné zbytky svých sil. Nepodařilo se mu ani vytáhnout nůž z pochvy. To ho rozzlobilo, protože alespoň jednu z těch bestií chtěl vehnat do náruče smrti společně se sebou samým...

Zatímco se všechno kolem něho začalo nořit do mlhy, stačil si ještě všimnout, jak z nedalekého křoví opatrně vyšlo nějaké velké šedé zvíře, které napůl krysím, napůl vlčím čumákem čenichá, cení zuby a s hrozivým vrčením míří k němu.

Vzápětí ztratil vědomí.

PRVNÍ DÍL

VYHNÁNÍ Z PEKLA

Nic není nikdy tak špatné,

aby to nemohlo být ještě horší.

M. Veller

KAPITOLA 1

Tentokrát karavana porušila nejdůležitější pravidlo: nikdy nepřijíždět v noci. Když na této straně hermetické brány u centrální propusti zaznělo domluvené klepání oznamující příjezd karavany, službukonajícího strážného to tak překvapilo, že si ten zvuk hned nedokázal správně zařadit. Tady u propusti nikde nebyly hodiny, ale muž měl vytříbený cit pro čas, který mu napovídal, že mohou být nanejvýš tři hodiny v noci, takže by se tu v podstatě neměl vyskytovat žádný návštěvník.

Klepání se opakovalo.

Strážný dloubl do boku svého partnera, který byl pohodlně uvelebený na několika bednách a s nataženýma nohama a rukou na pušce s tichým pískáním podřimoval. Ten ospale otevřel oči.

„Máme hosty,“ upozornil první strážný.

„J-jaký hosty? V tuhle dobu?“ podivil se jeho kolega a vzápětí oba uslyšeli trochu pozměněné zaklepání, které jim dalo na srozuměnou, že se u karavany nachází zraněný člověk.

„Zaběhni za velitelem!“ vyzval ho první strážný. „Jestli rozkáže, abysme je pustili dovnitř... Tohle je mimořádná situace, to si přece nemůžeme vzít na triko... Uprostřed noci, a navíc zraněnej. Kdoví, co by sem k nám zavlekl za nákazu!“

Jako odpověď na jeho slova zazněla z druhé strany znamení v podobě několikerého klepání, která oznamovala, že kolonii nic nehrozí.

„A co když nám lžou?“ První strážný pořád ještě váhal. „Tak už běž!“

Sám vyklepal odpověď: „Čekat.“

Problém se vyřešil rychle. Návštěvy karavan byly pro komunitu důležité, takže velitel stráží rozhodl, že mají skupinu i přes zraněného jedince vpustit. Pro všechny případy poslal na strážní stanoviště navíc dva muže, kteří měli noční návštěvníky doprovodit, protože situace byla opravdu mimořádná. Učinil tak ale s těžkým srdcem, protože muži v kolonii byli strašlivě utahaní. Málo spali a doslova se div nepřetrhli při různých pracovních úkolech, ať už to bylo v pomocných zemědělských provozech, při průzkumu na povrchu nebo strážní službě u hermetické brány. Teď připravil hned dva muže o naléhavě nezbytný spánek.

Nejprve se otevřela vnější hermetická brána a skupina lidí se pracně vtěsnala do úzkého dekontaminačního koridoru. Byl jen slabě osvětlen a oba strážní si nově příchozí důkladně prohlíželi dvěma zasklenými okénky. Jakmile se přesvědčili, že od návštěvníků nehrozí žádné nebezpečí, otevřeli vnitřní bránu. Ozbrojenci drželi připravené samonabíjecí pušky a svítili návštěvníkům na cestu petrolejovými lampami. Místnost se začala plnit lidmi: nejprve šel vůdce karavany v drahém a velmi kvalitním protiradiačním obleku s pohodlnou helmou a zbrusu novou respirační maskou. Další muži měli na sobě jednodušší oděv. Téměř všichni nesli pytle, kufry nebo kanystry. Tři z nich vlekli nosítka s velkým mužem, jehož ochranná kombinéza byla na několika místech roztrhaná a nasáklá krví.

Strážní odvedli muže po schodišti dolů k administraci. V šerém světle petrolejových lamp se míhaly jejich potácející se stíny po schodech, tu se nepřirozeně zvětšily, jindy zase zmenšily a úplně zmizely.

V podlaží, kde se nacházela správní agenda, bylo v tuto dobu – stejně jako všude jinde – ticho, protože kolonie spala. Skupina se dostala do dlouhého koridoru, kde muži odložili nosítka. Všichni členové karavany teď vstoupili do detoxikační místnosti. Tady byly jejich oděvy očištěny speciálním prostředkem od radioaktivního záření na povrchu. Prášek byl vlastní vynález kolonistů. Jejich chemici nad ním hloubali několik let; nyní panovala po tomto prostředku u karavan velká poptávka a stal se pro kolonii zdrojem úctyhodných příjmů.

Muži se vrátili do koridoru. Jejich vůdce se obrátil na doprovodného důstojníka, který tam čekal: „Ten zraněný musí co nejrychleji na zdravotní oddělení. Je ošklivě zřízený a nejspíš to už dlouho nevydrží.“

Důstojník krátce zaváhal a poté udělil svému kolegovi několik úsečných rozkazů. Skupina se rozdělila: dva z příchozích zamířili s nosítky a doprovodem hlídky na ošetřovnu, ostatní se odebrali chodbou k Velkému sálu. Tato rozlehlá místnost sloužila jako obchodní centrum a překladiště pro všechny karavany. Kromě toho se tu konaly schůze Rady a veřejná shromáždění pro všechny obyvatele kolonie.

V Sergejovi se všechno vzpíralo proti tomu, aby probudil svou ženu, ale neměl na vybranou.

„Polino...“ Opatrně ji pohladil po rameni. „Lásko, prober se...“

Polině se něco zdálo a zasténala. Usnula teprve před dvěma hodinami a na další spánek už může dneska nejspíš zapomenout. Taková nespravedlnost!

„Potřebují tvou pomoc... Prosím...“

„Tati, co se děje? Proč budíš mámu?“ Sergej sebou škubl, když uslyšel ten hlas. Otočil se a spatřil svého syna. Denis stál dva kroky od jejich postele.

„Co to má znamenat?“ zasyčel potichu Sergej a hrozivě potřásl pěstí. „Koukej padat do pelechu! A ještě tu po ledové podlaze chodí naboso! Ráno musíš do školy!“

Denis vzdorně svraštil obočí. Když Sergej poznal, že jeho syn svou otázku zopakuje, vysvětlil mu ještě tlumeněji než předtím:

„Nic se neděje. Někdo onemocněl, a proto potřebují mámu v nemocnici.“

Syn věcně kývl hlavou a pomalu zamířil k posteli.

„Už jdu,“ ozvala se Polina. „Zrovna jsem měla tak krásný sen. O Leninově knihovně.“

Sergej se na ženu něžně zadíval. Na jejím obličeji vůbec nebylo znát, že ještě před minutou pevně spala. Měla jasný pohled a jemně zčervenalé tváře jako člověk, který je už delší dobu na nohou.

„Promiň,“ omluvil se. „Vyzkoušel jsem všechno možné, ale chirurg trvá na tom, abys přišla. Tvrdí, že nikdo to neumí tak dobře jako ty...“

„To je hezké, když si člověka takhle považují,“ odpověděla jeho žena. „Kdo je nemocný?“

Sergej se k ní sklonil, aby Denis nemohl slyšet jeho slova. Chlapec byl stejně zvědavý jako umíněný, ale to, co teď musel Sergej říct, nebylo určeno pro dětské uši.

„Dorazila k nám karavana. Netuším, proč ji vpustili uprostřed noci. Každopádně s sebou přivezla zraněného. Nic přesnějšího nevím, ale zřejmě ho tam nahoře potrhalo nějaké zvíře. Chirurg se domnívá, že něco s ním není v pořádku...“

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

PRVNÍ DÍL

VYHNÁNÍ Z PEKLA

KAPITOLA 1