TESS GERRITSENOVÁ

TEMNÝ STÍN NOCI

KALIBR

Přeložila Lucie Johnová

THE SHAPE OF NIGHT

Copyright © 2019 by Tess Gerritsen

Translation © Lucie Johnová, 2020

ISBN 978-80-242-6985-6

Pro Claru

Prolog

I dnes se mi ještě někdy zdává o Brodieho vyhlídce, ta noční můra je pokaždé stejná. Stojím na štěrkové příjezdové cestě a dům se tyčí za mnou jako loď duchů volně plující mlhou. Cáry mlžného závoje se mi plazivě omotávají kolem nohou, pokrývají mi pokožku mrazivou jinovatkou. Od moře ke mně doléhá hučení příboje, jak se vlny tříští o útesy, a racci nad hlavou vřískají varování, abych se držela co nejdál. Vím, že za domovními dveřmi číhá smrt, přesto nedokážu odejít, protože dům mě volá. A možná už mě bude volat navždy, lákat mě jako Siréna svou písní, abych znovu vyšla po schodech na verandu, kde se vrzavě komíhá prázdná houpačka.

Otvírám domovní dveře.

Uvnitř je všechno špatně, úplně špatně. Už to není ten nádherný dům, v němž jsem kdysi bydlela a který jsem tak milovala. Masivní ozdobně vyřezávané zábradlí se dusí pod záplavou popínavých rostlin, které se kolem něj ovíjejí jako zelení hadi. Podlahu pokrývá koberec suchého listí, které sem nalétalo rozbitými okny. Slyším líné kap, kap, jak ze stropu vytrvale stéká dešťová voda, a když vzhlédnu, vidím, že se na kostře lustru houpe jediný osamocený křišťálový přívěsek. Po stěnách, kdysi smetanově bílých a ozdobených elegantními stropními lištami, se teď jako chapadla táhnou plesnivé šmouhy. Dávno předtím, než tady stála Brodieho vyhlídka, než sem muži, kteří dům stavěli, natahali dřevo a kameny a zatloukli do země kůly, býval tenhle kopec pokrytý mechem a stromy. Teď si les bere své území zpátky. Brodieho vyhlídka je na ústupu a ve vzduchu visí pach rozkladu.

Někde nad sebou slyším bzučet mouchy, a když se vydám po schodišti nahoru, zní ten zlověstný zvuk čím dál hlasitěji. Kdysi bytelné schody, po nichž jsem stoupala každý večer, se pod mou váhou prohýbají a vržou. Zábradlí, tehdy ohlazené do saténového lesku, se teď ježí trny a úponky popínavek. Dojdu na odpočívadlo v patře a vtom se objeví první moucha, hlučně krouží kolem a prudce mi nalétává na hlavu. Když se vydám chodbou k velké ložnici, přidá se k ní druhá a pak ještě další. I přes zavřené dveře slyším, jak mouchy v místnosti za nimi nenasytně bzučí, protože je tam něco přivábilo na hostinu.

Jakmile dveře otevřu, bzukot se promění v řev. Útočí na mě celé mračno much, tak husté, až se dusím. Mávám rukama a snažím se je odhánět, ale ony mi v rojích zaplavují vlasy, oči, ústa. Teprve nyní mi dochází, co je sem do ložnice přilákalo. Co je přilákalo do tohoto domu.

To já. Pochutnávají si na mně.

Kapitola 1

Tehdy na začátku srpna, v den, kdy jsem odbočila na silničku North Point Way a pokračovala k Brodieho vyhlídce poprvé, mě žádné podobné předtuchy netrápily. Viděla jsem jen, že silnice potřebuje opravit a že vozovku zvlňují boule prorůstajících kořenů stromů. Správkyně nemovitosti mi po telefonu vysvětlila, že je dům přes sto padesát let starý a v tuhle chvíli se stále renovuje. Během prvních pár týdnů se tedy budu muset smířit s tím, že se ve věži ještě budou ohánět kladivy dva tesaři, ale právě proto se dům s tak působivým výhledem na moře dá pronajmout vyloženě „za hubičku“.

„Předchozí nájemkyně musela před pár týdny odjet z města, ačkoli jí smlouva měla vypršet až za několik měsíců. Takže jste mi zavolala v pravý čas,“ vysvětlila mi realitní agentka. „Majitel nechce, aby byl dům celé léto prázdný, a tak se snaží najít někoho, kdo by se tam o všechno dobře staral. Rád by ho pronajal další ženě. Ženy jsou podle něj daleko zodpovědnější.“

A onou šťastnou novou nájemkyní jsem se shodou okolností stala já.

Na zadním sedadle zuřivě mňouká můj kocour Hannibal a dožaduje se, abych ho pustila z přepravky, kam jsem ho zavřela před šesti hodinami, když jsme vyjížděli z Bostonu. Ohlédnu se na něj a vidím, jak mě přes mřížku probodává pohledem, mohutná mainská mývalí kočka s naštvanýma zelenýma očima. „Už tam budeme,“ slíbím mu, ačkoli začínám být nervózní, jestli jsem někde špatně neodbočila. Kořeny a mráz nadělaly ve vozovce praskliny a stromy jako by nás obklopovaly čím dál těsněji. Moje stařičké subaru, obtížené zavazadly a kuchyňským náčiním, při nadskakování v tom zužujícím se tunelu borovic a smrků dře podvozkem o asfalt. Není tu nikde místo, kde bych to mohla otočit, nemám tedy jinou možnost než jet dál, ať už tahle silnice vede kamkoli. Hannibal znovu zamňouká, tentokrát naléhavěji, jako by mě chtěl varovat: Okamžitě zastav, než bude příliš pozdě.

Mezi převislými větvemi zahlédnu kousek šedavé oblohy, pak les náhle ustoupí a místo stromů se objeví široký žulový svah kropenatý skvrnkami lišejníku. Vybledlá cedule mi potvrdí, že jsem se skutečně ocitla na příjezdové cestě k Brodieho vyhlídce, vede mě však dál do mlhy tak husté, že dům ještě nevidím. Pokračuju po nezpevněné cestě, pneumatiky kolem sebe prskají a plivou štěrk. Skrz cáry mlhy občas zahlédnu chomáče křoví rozježeného větrem a slyším, jak mi nad hlavou krouží racci a naříkavě vřískají jako armáda duchů.

A náhle je tu i dům, Brodieho vyhlídka se tyčí přímo přede mnou.

Vypnu motor a chvíli jen tak sedím a dívám se na ni.

Není divu, že ji z úpatí kopce nebylo vidět. Šedivá prokládaná prkna, kterými je pobitá, dokonale splývají s mlhou, jen stěží rozeznávám věžičku, která ční nahoru a ztrácí se mezi nízkými mraky. Tohle musí být nějaký omyl. Řekli mi sice, že je ten dům velký, ovšem takovéhle honosné sídlo na kopci jsem přece jenom nečekala.

Vystoupím z auta a prohlížím si překrývaná prkna vybledlá působením počasí do stříbřité šedi. Houpačka na verandě se s vrzáním pohupuje, jako by ji postrkovala neviditelná ruka. V domě je bezpochyby průvan a má předpotopní vytápěcí systém, v duchu vidím vlhké pokoje a vzduch prosycený pachem plísně. Ne, takhle jsem si své letní útočiště nepředstavovala. Doufala jsem, že najdu nějaké poklidné místo, kde bych mohla psát. Kde bych se mohla skrýt. A dát se zase dohromady.

Tenhle dům však působí spíš jako nepřátelské území, okna na mě odmítavě civí jako nevraživé oči. Rackové teď křičí hlasitěji, jako by mě pobízeli, ať uteču, dokud to ještě jde. Ucouvnu a už už se chystám vrátit do auta, když uslyším, jak štěrk na příjezdové cestě křupe pod pneumatikami dalšího vozu. Za mým subaru zabrzdí stříbrný lexus a z něj vystoupí neznámá světlovláska, zamává mi a zamíří ke mně. Je zhruba stejně stará jako já, upravená a atraktivní, a z celé její bytosti vyzařuje svěží sebejistota – od elegantního saka značky Brooks Brothers až po úsměv, který jako by hlásal do světa: Jsem vaše nejlepší kamarádka.

„Vy jste Ava, viďte,“ podá mi ruku. „Promiňte, že jsem se trochu opozdila. Doufám, že tu nečekáte moc dlouho. Jsem Donna Brancová, mám tenhle dům na starost.“

Potřeseme si rukama a já mezitím vymýšlím nějakou výmluvu, jak z naší dohody vycouvat. Tenhle dům je pro mě příliš velký. Až moc na samotě. Působí zlověstně.

„Nádhera, viďte?“ rozplývá se Donna a máchne rukou k žulové pustině. „Škoda, že zrovna teď kvůli počasí nic nevidíte, ale jen co se mlha zvedne, ten výhled na oceán vám vyrazí dech.“

„Je mi líto, ale tenhle dům není zrovna to, co…“

To už je ale Donna na schodech k domovním dveřím a v ruce se jí houpou klíče. „Máte štěstí, že jste mi zavolala přesně v tu pravou chvíli. Hned potom, co jsme spolu domluvily, se na dům ptali další dva lidé. Teď přes léto je tady v Tucker Cove se všemi těmi turisty, kteří shánějí něco k pronajmutí, hotový blázinec. Vypadá to, že o letní dovolenou v Evropě letos nikdo nestojí. Všichni jako by byli radši někde blíž domovu.“

„To jsem ráda, že o dům projevil zájem i někdo jiný. Protože podle mě by to tu pro mě mohlo být příliš…“

„A můžeme dovnitř! Všude dobře, doma nejlíp!“

Dveře se rozlétnou a odhalí naleštěnou dubovou podlahu a schodiště s bohatě vyřezávaným zábradlím. Veškeré výmluvy, které jsem měla na jazyku, se najednou rozplynou a jakási neúprosná síla mě nutí překročit práh. Ve dveřích zvednu hlavu a zadívám se na křišťálový lustr a složitě zdobený strop. Představovala jsem si, že v domě bude chladno a vlhko, že to tu bude páchnout prachem a plísní, místo toho však cítím čerstvou barvu a leštěnku na dřevo. A moře.

„Opravy už jsou skoro hotové,“ ujišťuje mě Donna. „Ve věži a na vyhlídkové plošině ještě něco dodělávají tesaři, ale budou se vám snažit nepřekážet. A pracují tady jenom v týdnu, takže o víkendech budete mít klid. Majitel byl ochotný tu přes léto snížit nájem, protože si uvědomuje, jak je nepříjemné mít v domě řemeslníky, ale potrvá to už jen pár týdnů. Pak budete mít tenhle nádherný dům celé léto jen sama pro sebe.“ Všimne si, že si ohromeně prohlížím stropní lišty. „Zrestaurovali to moc pěkně, co říkáte? Ned, náš tesař, je opravdový mistr svého řemesla. Zná v tomhle domě každý koutek líp než kdokoli jiný. Pojďte, ukážu vám zbytek domu. Vzhledem k tomu, že tu možná budete zkoušet různé recepty, tipla bych si, že se napřed chcete mrknout na zdejší báječnou kuchyň.“

„Já vám řekla, na čem pracuju? Nevzpomínám si, že bychom se o tom bavily.“

Rozpačitě se zasměje. „Když jsme spolu mluvily po telefonu, říkala jste, že píšete o jídle, a tak mi to nedalo a našla jsem si vás na Googlu. A už jsem si objednala tu vaši knížku o olivových olejích. Doufám, že mi ji podepíšete.“

„Moc ráda.“

„Myslím, že zjistíte, že tenhle dům je na psaní přímo ideální.“ Vede mě do kuchyně, světlé a vzdušné místnosti s černými a bílými dlaždicemi poskládanými do geometrického vzoru. „Je tady plynový sporák se šesti hořáky a mimořádně velká trouba. Nádobí tedy jen základní, pár hrnců a kastrolů, ale říkala jste, že si přivezete vlastní.“

„Ano. Mám dlouhý seznam receptů, které potřebuju vyzkoušet, a bez vlastních nožů a pánví už ani nikam nejezdím.“

„A o čem ta vaše nová kniha bude?“

„O tradiční kuchyni Nové Anglie. Zajímá mě, co se jedlo v rodinách rybářů a námořníků.“

Donna se zasměje. „Nasolené tresky ráno, v poledne i večer.“

„A chci zachytit i to, jak tihle lidé žili. Dlouhé zimy a chladné noci, všechna ta nebezpečí, která rybáři podstupovali jen proto, aby přivezli úlovek. Nebylo snadné žít z darů moře.“

„To tedy rozhodně ne. Ve vedlejší místnosti najdete důkaz.“

„Jak to myslíte?“

„Hned vám to ukážu.“

Přesuneme se do salonku, kde už je v krbu připravené dřevo na podpal a polena, takže stačí jen rozdělat oheň. Nad krbovou římsou visí obraz, olejomalba zachycující loď zmítající se na rozbouřeném moři, jejíž příď se zařezává do pěny zvířené větrem.

„Je to jenom reprodukce,“ vysvětluje mi Donna. „Originál visí dole ve městě v sídle Historické společnosti, kde mají i portrét kapitána Brodieho. Docela malebná postava. Vysoký, vlasy černé jako uhel.“

„Brodie? Tak proto se tenhle dům jmenuje Brodieho vyhlídka.“

„Ano. Jeremiah Brodie přišel k penězům jako kapitán na obchodních lodích plavících se mezi Amerikou a Šanghají. Tenhle dům si postavil v roce 1861.“ Donna pohlédne na loď brázdící vlny a otřese se. „Já osobně dostávám mořskou nemoc už při pohledu na tenhle obraz. Na žádnou loď bych nevkročila, ani kdyby mi za to platili. Jak jste na tom vy?“

„Jako malá jsem jezdila na plachetnici, ale už léta jsem na žádné nebyla.“

„Tohle pobřeží je prý pro plachtění jedno z nejlepších míst na světě, pokud vás to baví. Mě tedy rozhodně ne.“ Přejde k dvojkřídlým dveřím a okázale je otevře. „A tady je pokoj, který mám z celého domu nejradši.“

Projdu dveřmi a okamžitě mě upoutá výhled z okna. Vidím, jak se venku valí mračna mlhy, a skrz jejich závoj sem tam zahlédnu to, co je za nimi: moře.

„Až vyleze sluníčko, ten výhled vám vyrazí dech,“ ujišťuje mě Donna. „Momentálně sice oceán nevidíte, ale jen počkejte zítra. Tou dobou už by se měla mlha zvednout.“

Ráda bych u okna ještě chvíli postála, ale Donna už se vydala dál, aby mě zbytkem domu provedla co nejrychleji. Ocitneme se ve formálně působící jídelně, kde kolem masivního dubového stolu stojí osm židlí. Na stěně visí další obraz lodi, tenhle ovšem maloval někdo podstatně méně nadaný. Na rámu je připevněný štítek se jménem lodi: Mínotaurus.

„To byla jeho loď,“ vysvětlí mi Donna.

„Kapitána Brodieho?“

„Spolu s ní šel ke dnu. Tenhle obraz namaloval jeho první důstojník a Brodiemu ho věnoval rok předtím, než oba zmizeli na moři.“

Prohlížím si Mínotaura a najednou se mi zježí vlasy na zátylku, jako by do místnosti pronikl chladný vítr. Dokonce se otočím, abych se přesvědčila, jestli není otevřené některé okno, všechna jsou však neprodyšně zavřená. Donna zřejmě ten závan chladu cítila také, protože zimomřivě zkříží paže na hrudi.

„Ten obraz není moc dobrý, ale pan Sherbrooke říká, že patří k domu. Vzhledem k tomu, že to maloval první důstojník, budou detaily lodi nejspíš přesně odpovídat.“

„Ale působí to trochu znepokojivě, mít ho tady,“ zamumlám. „Když člověk ví, že na téhle lodi kapitán Brodie zahynul.“

„Přesně tohle říkala i Charlotta.“

„Charlotta?“

„Pronajímala si tenhle dům těsně před vámi. Hrozně ji zajímala jeho historie, mluvila o tom i s majitelem.“ Donna se odvrátí. „Pojďte, ukážu vám ostatní místnosti.“

Následuju ji nahoru po točitém schodišti, ruka mi lehce klouže po naleštěném zábradlí. Je z dubového dřeva, mistrovsky vypracované, a vypadá bytelně a nezničitelně. Tenhle dům byl postaven tak, aby vydržel stát celá staletí a sloužil jako domov budoucím pokolením, přesto je teď prázdný a čeká, že ho bude obývat jen jedna osamělá žena a její kocour.

„Měl kapitán Brodie nějaké děti?“ zeptám se.

„Ne, nikdy se neoženil. Když zahynul na moři, přešel dům na jednoho z jeho synovců a pak ještě několikrát změnil majitele. Teď patří Arthuru Sherbrookeovi.“

„Proč tu pan Sherbrooke nebydlí sám?“

„Žije v Cape Elizabeth, kousek od Portlandu. Před lety to tu zdědil po tetě. Dům byl v dost dezolátním stavu, když ho pan Sherbrooke dostal, takže za rekonstrukci utratil hromadu peněz. Doufá, že se najde někdo, kdo ho toho břemene zbaví a Brodieho vyhlídku si koupí.“ Odmlčí se a pohlédne na mě. „Kdybyste náhodou měla zájem…“

„Takovýhle dům bych si v životě nemohla dovolit.“

„No nic, jenom mě napadlo, že se vám o tom zmíním. Ale máte pravdu, u těchhle historických budov jsou náklady na údržbu skutečně šílené.“

V patře mě Donna nechá nahlédnout do dvou střídmě zařízených pokojů a pak mě vede dál, ke dveřím na konci chodby.

„Tohle,“ řekne mi, „bývala ložnice kapitána Brodieho.“

Vejdu dovnitř a znovu ke mně zavane výrazná vůně moře. Už jsem si jí všimla v přízemí, tentokrát je ale nesmírně silná, mám pocit, jako bych stála přímo u vlnobití příboje a tvář mi smáčela vodní tříšť. Vzápětí však vůně zase zmizí, jako by někdo právě zavřel okno.

„Tenhle výhled těsně po probuzení si zamilujete,“ slibuje mi Donna a ukáže na okno, ze kterého však v tuhle chvíli není vidět nic než mlha. „Teď v létě slunce vychází přímo tamhle nad vodou, takže ho při tom můžete odsud sledovat.“

Při pohledu na holá okna se zamračím. „Nejsou tu závěsy?“

„Víte, soukromí tu nepředstavuje problém, tímhle směrem není nikdo, kdo by vás mohl vidět. Pozemek, který patří k domu, sahá až k linii přílivu.“ Otočí se a kývne hlavou ke krbu. „Zatopit v tomhle umíte, viďte? Víte, že napřed musíte otevřít přívod vzduchu?“

„Babička mívala v New Hampshiru chalupu a já tam za ní jezdívala, takže mám s topením v krbu spoustu zkušeností.“

„Pan Sherbrooke se chce jenom ujistit, že budete opatrná. Tyhle staré domy můžou chytit jedna dvě.“ Donna vytáhne z kapsy svazek klíčů. „To je k prohlídce asi všechno.“

„Říkala jste, že je nějaká místnost nahoře v té věži?“

„To ano, ale tam teď určitě nechcete. Je tam hrozný nepořádek, spousta elektrického nářadí a dřeva. A rozhodně zatím nechoďte na vyhlídkovou plošinu, počkejte, až vymění prkna v podlaze. V tuhle chvíli to tam není bezpečné.“

Ještě pořád jsem si klíče, které mi podává, nevzala. Připomenu si svůj první dojem z domu, jak na mě jeho okna hleděla mrtvým, skelným pohledem. Brodieho vyhlídka zpočátku rozhodně neslibovala, že skýtá pohodlí či útočiště, takže jsem se v první chvíli chtěla otočit a odjet. Jenže teď, když jsem vstoupila dovnitř, když jsem dýchala zdejší vzduch a dotýkala se dřeva, jako by bylo najednou všechno jinak.

Dům mě přijal.

Vezmu si od Donny klíče.

„Pokud budete mít nějaké otázky, v kanceláři bývám od středy do neděle a v případě něčeho urgentního mě zastihnete kdykoli na mobilu,“ dodá ještě Donna, když spolu vycházíme z domu. „Charlotta nechala v kuchyni šikovný seznam místních čísel. Telefon na instalatéra, doktora a na rozvážku pizzy.“

„A kde si můžu vyzvedávat poštu?“

„U odbočky na příjezdovou cestu k domu je schránka. Nebo si můžete ve městě zařídit P.O. Box. Tak to udělala Charlotta.“ Donna se zastaví u mého auta a zrak jí padne na kočičí přepravku na zadním sedadle. „Páni, to je ale kus kočky.“

„Je naučený na kočičí záchod,“ ujistím ji.

„Je to pěkný obr!“

„Já vím. Měla bych mu nasadit dietu.“ Sáhnu na zadní sedadlo pro přepravku a Hannibal na mě mřížkou zasyčí. „Není nadšený, že musel být celou cestu takhle zavřený.“

Donna si sedne na bobek, aby se na Hannibala mohla lépe podívat. „Vidím správně, že má na tlapách nějak moc článků? To bude mainská mývalí, viďte?“

„V celé své dvanáctikilové kráse.“

„Loví rád?“

„Kdykoli se mu naskytne příležitost.“

Donna se na Hannibala usměje. „V tom případě se mu tu bude moc líbit.“

Kapitola 2

Dovleču přepravku do vstupní haly a vypustím Krakena. Hannibal vyleze ze svého vězení, probodne mě znechuceným pohledem a důstojným krokem se vydá ke kuchyni. No jistě, dalo se čekat, že to bude první místnost, do které zamíří; i v tomhle zatím neznámém domě je Hannibalovi naprosto jasné, kde se bude podávat večeře.

Než dovnitř nanosím papírové krabice s knihami, lůžkovinami a nádobím, kufr a dvě tašky potravin, které jsem si na těch prvních pár dnů nakoupila v nedalekém městečku Tucker Cove, musím se do auta vrátit ještě dvanáctkrát. Z bostonského bytu jsem si přivezla všechno, co budu v následujících třech měsících potřebovat k životu. Romány, na které mi doma na policích sedal prach, knihy, které jsem si už dávno hodlala přečíst a které teď konečně otevřu. Vzala jsem si s sebou i lahvičky s vzácnými bylinkami a kořením, protože jsem se bála, že by je v nějaké malé mainské samoobsluze nemuseli mít. Přibalila jsem i plavky a letní šaty, ale taky svetry a péřovou bundu, protože počasí tady v Maine bývá nepředvídatelné. Tak jsem to alespoň slyšela.

Když s vykládáním auta skončím, je už hodně po sedmé a já jsem ze vší té mlhy pořádně prokřehlá. V tuhle chvíli netoužím po ničem jiném než se usadit u praskajícího ohně a dát si něco k pití, a tak vybalím tři láhve vína, které jsem si přivezla z Bostonu. Když otevřu příborník, abych si našla nějakou skleničku, zjistím, že předchozí obyvatelka domu měla zřejmě podobné chutě jako já. Na poličce vedle kuchařky Radost z vaření stojí dvě láhve single malt whisky, jedna z nich téměř prázdná.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2