Martin Goffa

SEKTA

Sekta

Copyright © 2020 Martin Goffa

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6880-4

PROLOG

„Největším omylem lidstva je čas. Okamžikem, kdy jsme začali počítat roky, dny a hodiny, jsme si nasadili pouta. Sami sebe jsme okradli o věčný život. Čas totiž není lineární, neplyne od startu do cíle, jak se mu snažíme poručit. Čas prostě jen existuje, nic víc. Vznáší se kolem nás jako vzduch, je ve věčném koloběhu jako voda. Určit mu začátek a pak ho násilím rozsekat na kusy je vrcholem lidské arogance. S vodou se nám to přece taky nepodaří! Chcete snad určit, kde má voda začátek a kde konec? Voda tu byla od samého počátku, celou tu dobu se mění a přece je stále táž. Když se přižene bouřka, vidíme nové kapky, ale ty kapky byly předtím jen jednotlivé molekuly páry, pára byla vodou v moři, do moře přitekla řeka, a prameny té řeky nejsou nic jiného než kapky deště, které prosákly hlínou do země a teď se znovu derou na světlo. Kdo z vás mi tedy řekne, kde má voda začátek? Kdo z vás mi řekne, kde má začátek vzduch, který dýcháme, a kde má konec? Můžeme spoutat vzduch? Můžeme přerušit koloběh vody? Ne? A proč jsme se teda rozhodli udělat to s časem?“

„Čas na nás zanechává následky. Narodili jsme se, stárneme, zemřeme.“

„A v čem je voda jiná? Nepřežiješ bez ní ani pět dnů. Bez vzduchu ani pět minut. Připadají ti takové následky dostatečné?“

„Právě teď jsi použil termíny den a minuta, které přitom neuznáváš.“

„Ano, použil. Ale jen proto, abys mi rozuměl. Mozek většiny lidí už se totiž téhle konstrukci dávno přizpůsobil, neumějí myslet abstraktně, všechno mají ve škatulkách, už se pohybují jen po předem stanovených trasách, jsou zotročení…“

„Jsou?“

„Dobře, tak jsme. Ale my tady si to aspoň uvědomujeme, zatímco ostatní nevidí ani to. A když to jednou pochopíš, když prozřeš, pak máš dvě cesty. Ta první je, že zůstaneš, jaký jsi byl. Svůj život nezměníš, ale to se pak už budeš jen trápit, protože ten obrovský rozpor mezi tím, co víš, a tím, co žiješ, ti přinese jen bolest.“

„A ta druhá cesta?“

„Rozhlédni se kolem sebe. Odpověď vidíš. Neříkám, že jsme dokonalí, ale snažíme se být. A co ty? Před chvílí jsi říkal, že hledáš jiné místo v životě. Možná to bude znamenat, že musíš vystoupit z vlaku, do kterého tě kdysi posadili a ve kterém prostě jen jedeš od narození ke smrti. Jsi s tím smířený?“

„Všichni přece jen jedeme od narození ke smrti, nebo ne?“

Podíval se na mě a jeho oči byly jako dva obrovské, neznámé světy. Mohl jsem si v nich přečíst tisíce odpovědí, ale netušil jsem, která z nich by byla ta správná. Proto jsem čekal, co řekne.

Ale neřekl nic. Jen se pousmál, tiše, odměřeně, možná dokonce zklamaně.

1

Ze všech stran mě obklopovaly dvě barvy, ze kterých je tvořena většina světa. Zelená stoupala od země do výše mých očí, nad ní pak vládla modrá neboli azzurro, jak ji tady správně nazývají. Pohledem jsem přejížděl louky, táhnoucí se po úbočích hor, a ostrovy lesů rozbíjející jejich jednolitý blok. Viděl jsem krávy a kolem nich ploty, některé sbité z prken, zatímco jinde chránil stádo jen elektrický ohradník.

Nebe vypadalo právě tak, jak má nebe vypadat, ta nejluxusnější modrá s příplatkem za občasné bochánky nadýchané bílé vaty. Narušovaly ho jen přímky ocelových lan, pod nimiž se téměř bezhlučně ploužily prosklené kabiny s natěšenými turisty. Z mého místa ovšem lanovka připomínala jen dětskou hračku, byla stovky metrů daleko, tím kýčovitěji však vypadala. Nemohl jsem si při tom pohledu nevzpomenout na tragédii, která se před dvaadvaceti lety odehrála jen kousek odtud.

Stalo se to u Cavalese, sotva čtyřtisícového městečka pár kilometrů jižně od Bolzana. Malebná údolí mezi horami svádí k tomu, aby se jimi člověk užasle kochal, a totéž se stalo pilotovi americké stíhačky, která se třetího února roku devadesát osm proháněla mezi zasněženými kopci. Nedaleká letecká základna v Avianu patří mezi největší v Evropě a v té době z ní mimo jiné startovaly letouny, které hlídkovaly nad neklidnou Bosnou. Američtí kovbojové měli v oblibě létat na hraně rizika, vždyť co může být víc vzrušující, než břichem stíhačky téměř brousit staleté kostelní věže horských vesniček anebo se vsázet, komu se povede podlétnout lanovku? Toho dne ji jeden z nich smetl, když přeťal nosné lano. Zatímco pilot zvládl s poškozeným letadlem přistát, dvacet pasažérů z prosklené kabiny takové štěstí nemělo. Zřítili se z osmdesáti metrů, za což byl viník odměněn necelým půlrokem vězení, kam ho poslal americký vojenský soud. Mít jeho osud v rukou místní, dopadl by nesrovnatelně hůř.

Když jsem před dvěma hodinami nastupoval v Bolzanu do podobné lanovky, byla tahle tragédie to první, co se mi vysoko nad střechami města vybavilo.

Do vesnice Soprabolzano jsem samozřejmě dorazil v pořádku nejen já, ale i desítka mých spolucestujících, kteří se rozhodli vyšlápnout si do hor na procházku. Teď v srpnu byly kopce plné lidí, kteří se s trekkingovými holemi toulali po nezpevněných cestách a dýchali vzduch, jaký by se dal vyvážet a prodávat. Podle mého odhadu šlo převážně o německy hovořící jedince, což odpovídá zjištění, které jsem udělal dole ve městě. Tvrdé hallo se ozývá většinou od těch, kteří mají plné ruce práce, zatímco ciao je slyšet spíš od stolků před trattoriemi. Sever Itálie se zkrátka liší od zbytku země, především region Tridentsko – Horní Adiže, kde vedle sebe žijí čistokrevní Italové spolu s Tyroláky, kteří jazykem i náturou zapadají spíše do sousedního Rakouska. Tuhle oblast měli totiž přes pět století pod palcem Habsburkové, což na ní nemohlo nezanechat následky. Dodnes jsou tak všude dvojjazyčné nápisy a i názvy těch nejmenších vesniček mají svůj ekvivalent v němčině. Bolzano je tedy pro německy mluvící Bozen, Merano Meran, Settequerce zase Siebeneich, a nedaleké Bressanone je nám dobře známý Brixen, kde byl právě v časech Rakousko-Uherska ve vyhnanství Karel Havlíček Borovský.

Soprabolzano, kde jsem si právě na mezi protahoval unavené nohy, má samozřejmě také svůj alternativní název, který zní Oberbozen. Jde o nevelkou vesnici složenou převážně z hotelů a penzionů, přičemž oznámení Zimmer frei / Camere libere! visí i na každém druhém domovním plotě. V zimě tady nejspíš nenajdete jediné volné lůžko, ovšem teď, koncem srpna, zbývají do začátku sezóny ještě skoro tři měsíce. Uprostřed obce je malé nádraží, odkud odjíždí vlak do vesnic výše v horách, odtamtud potom vedou další lanovky, z nichž některé končí až těsně pod vrcholky Dolomit. Tam jsem se nechystal, cíl mé cesty tak vysoko neležel, což ovšem neznamená, že jsem mířil na bezpečné místo.

Hory nejsou bezpečné nikdy, stejně jako někteří lidé. Co mě čeká u těch, které chci bez ohlášení a především bez pozvání navštívit? To jsem se zatím mohl jen dohadovat. Jistou představu jsem měl, ta byla ovšem založená spíš na povšechných znalostech než na přímých zkušenostech s konkrétními osobami.

Až k nim zítra vyrazím, budu mít před sebou kilometry po svých, napříč pastvinami, lesem a po kamenitých pěšinách. A to půjde ještě o tu snadnější část cesty, na kterou jsem před dvěma týdny vyrazil.

Promnul jsem si tvář a protáhl nohy. Seděl jsem na oblém kameni a přemýšlel o příběhu, který mě sem přivedl. Byl smutný, ovšem stále ještě s vyhlídkou na dobrý konec. Slovní spojení dobrý konec je přitom pojem veskrze relativní. Lidé, kteří mě sem poslali, ho můžou vidět naprosto jinak než ti, které jsem si dal za úkol najít. Ale tenhle rozpor budu řešit, až k němu dojde. Azzurro nad mou hlavou slibovalo krásný zbytek dne a nemělo cenu si ho kazit věcmi, které byly ještě daleko přede mnou.

Nota bene když jsem zatím ani netušil, jestli objevím vrata, která hledám, a především jestli mi někdo na zaklepání otevře.

2

Zašmátral jsem po mobilu. Budík nekompromisně trval na tom, že mám vypadnout z postele. Zoufale se mi nechtělo, do noci jsem koukal na seriál Money Heist a tak dlouho si sliboval už jen jeden díl, až jsem šel spát skoro ve čtyři. Novinář na volné noze má tu výhodu, že obvykle může vstávat, až když se mu chce. Existují ovšem výjimky a jedna taková mě za půldruhé hodiny čekala – redakční porada měsíčníku, kam jsem přispíval. Stále sice platilo, že nejsem kmenový zaměstnanec, ale setkání s mladšími a dychtivějšími kolegy jsem si prostě nemohl nechat ujít. Vylezl jsem z postele, pustil si na hlavu studenou vodu, posnídal rozmixovaný banán s hrstí ovesných vloček a vyrazil. Můj obstarožní Ford Focus se uráčil naskočit už na první otočení a já to vzal ze svého zdibského domku do pražských Kobylis, kde jsem auto nechal stát a dál raději už pokračoval metrem. Systém parkování v centru Prahy totiž musel vymýšlet někdo, jehož genialitu možná ocení až příští generace. Ta současná by ho nejradši utopila v kádi s modrou barvou k vyznačení placených zón.

Samotná porada proběhla jako vždycky. Každý z kolegů si řekl to své, šéfredaktor Péťa místy chválil a mezi chválou vrčel, někdo přinesl buchty nebo chlebíčky, jiný láhev, která mu zbyla z oslavy narozenin. Stejně jako ostatní i já vylíčil hrubé rysy toho, co chystám do příštího čísla, dohodli jsme se na rozsahu, a než cinkla jedenáctá, pomalu jsme se trousili ze zasedačky.

„Terenci, počkej chvíli,“ zaslechl jsem za zády Péťův hlas.

„Služebníček,“ odvětil jsem. Když jsem se pak otočil, spatřil jsem napřaženou ruku s obálkou.

„Tohle ti přišlo.“

„Dopis?“

„Už to tak vypadá,“ přikývl šéfredaktor. Obálka měla čistě bílou barvu a jako adresát byl uvedený náš časopis s výraznou douškou K rukám pana M. Vráze.

„Už ani nepamatuju, kdy naposled jsem něco dostal jinak než mailem.“

„Podle písma zřejmě ctitelka dřívějšího data narození,“ ušklíbl se Péťa, vzápětí mě ale plácl po rameni a v tu chvíli jsem pro něj přestal existovat.

Poštou od čtenářů se probírám častěji, než bych potřeboval. Neuplyne den, abych nedostal nějaký námět na reportáž, případně upozornění na věc, na kterou se určitě musím podívat. Nepochyboval jsem, že tenhle dopis bude podobný příběh.

Byl i nebyl.

Drahý pane redaktore…

Ta slova mě dočista uhranula. Kdo dnes ještě užívá podobné oslovení?

Píši Vám kvůli svému vnukovi Petru Adamovi a byla bych Vám velmi vděčna, kdybyste…

Ač byl dopis na papíře bez linek, jednotlivé řádky vypadaly jako podle pravítka. Psala je cvičená, ale zjevně lety unavená ruka, která ani na okamžik nezapomněla na sympatickou střídmost ve vyjadřování.

Seděl jsem na okraji pohovky v recepci redakce a prokousával se vyprávěním ženy z nedalekého města. Když jsem pak skončil, věděl jsem, že ji musím navštívit. Ani ne tak kvůli tomu, co v dopise stálo, jako spíš kvůli jejímu rukopisu. Kvůli oslovení drahý pane redaktore. Kvůli prosté bílé obálce. Nebylo možné odbýt ji formální odpovědí a už vůbec ne dělat, že jsem ten dopis nedostal.

Bydlela v Poděbradech, v záhlaví stála její adresa, dole se zase podepsala i s datem narození. Bylo jí sedmdesát jedna a jmenovala se Anna Prošková.

Koukl jsem na hodinky, blížil se oběd a další program jsem měl až v pět odpoledne. Nedalo mi moc práce vymyslet, že tentokrát ošálím žaludek bagetou z benzinky a za tou ženou vyrazím hned, dokud mám její vyprávění v hlavě. Do Poděbrad je to z Prahy slabá hodina jízdy, když pohnu zadkem, budu mít dost času, abych s ní strávil pár chvil.

Nevím už, komu napsat. Policie ani soudy mi nepomohou, nemohou prý nic dělat.

Nepomohou, nemohou… Tenhle její salónní jazyk byl jedním z důvodů, proč jsem ji chtěl vidět. Někdy poznáte už z několika slov výjimečného člověka, i když nebudu zastírat, že mě samozřejmě zaujal i příběh, který ve svém dopise vylíčila. K cestě za ní mě nejspíš přiměla kombinace všech těchto faktorů, protože pokud by šlo jen o samotnou kauzu, váhal bych. Práce jsem měl až nad hlavu, dělal jsem současně na třech různých věcech, a přibrat si k nim ještě další hraničilo s megalomanstvím. A kdybych se nudil, stačilo sáhnout po desítce námětů v e-mailové schránce. Jenže ručně psaný dopis zkrátka zaujme víc než několik neosobních řádků bez diakritiky a na displeji notebooku.

Pod jménem bylo kromě data narození uvedeno i telefonní číslo. Když jsem na něj zavolal, ozval se právě takový hlas, jaký jsem čekal. Tichý, ale pevný a nezlomený.

„Dobrý den, Marek Vráz. Dovolal jsem se paní Proškové?“

„U telefonu. Také přeji dobrý den.“

Vysvětlil jsem jí, že se mi před půl hodinou dostal do ruky její dopis a rád bych ji navštívil.

„Přijeďte, budu se těšit.“

Nejásala, nezajíkala se dojetím, ale nic takového jsem ani nepředpokládal. Z dopisu už jsem věděl, co ta žena zažila, a že nějaké přepjaté emoce nemá v repertoáru. Řekl jsem jí, že není důvod návštěvu odkládat a jestli nemá jiný program, budu u ní za hodinu.

Když jsem o deset minut později startoval v Kobylisích svůj vůz, nemohl jsem ani v nejmenším tušit, kam až mě tahle schůzka zavede. Což ovšem neznamená, že kdybych to věděl, vyhnul bych se jí. Naopak, myslím, že bych na ni zamířil tím spíš.

3

Drobná žena s šedými vlasy střiženými na mikádo vypadala daleko moderněji, než jsem si ji představoval. Dokonce měla doma starší notebook, a kdyby na to přišlo, nejspíš by zvládla i e-mailovou komunikaci.

„Nejlíp se vyjadřuju, když píšu perem,“ řekla mi. „A navíc, o tak osobních věcech, přece jen… Snad chápete.“

„No jistě,“ přikývl jsem.

Když mi otevřela dveře svého bytu v činžáku nedaleko lázeňské kolonády, nejdřív ze všeho jsem ucítil bábovku. Nevím, jestli měla napečeno už předtím, anebo se do toho pustila až po našem telefonátu, ale ta vůně jako by k ní neoddělitelně patřila. Možná že kdyby někdo z těch, které prosila o pomoc, přišel k ní domů, nemohl by jejímu vyprávění nevěnovat pozornost.

„Když jsem za nimi byla na stanici, tak si mě sice poslechli, ale pak řekli, že s tím nemohou nic dělat. Byli slušní, to ano, ale jediné, co svedli, bylo, že Petra zařadili do nějaké své evidence.“

„Myslíte evidenci pohřešovaných osob?“

„Ano. Jenže kromě toho…“

Pokrčila rameny. Dokázal jsem si představit, kolikrát už tohle gesto zmaru musela v uplynulých měsících použít.

„Já vás chápu, paní Prošková. Bohužel chápu i ty policajty. Oni opravdu nemůžou víc dělat. Aspoň podle toho, jak jste mi to popsala v dopise.“

„Myslíte, že takhle je to v pořádku, pane redaktore?“

„Na mém názoru přece nezáleží. Ale pokud nebyl porušen zákon, má policie omezené možnosti. Chci říct, že mají práce nad hlavu se skutečnými případy.“

Tohle jsem přehnal, uvědomil jsem si hned, jen jsem ta slova vypustil z úst. Pro tu ženu totiž šlo o skutečný případ, ztratila někoho blízkého a nezáleží na tom, že se tak nestalo způsobem, na který pamatují zákony. Vlastně si myslím, že nic horšího a víc zraňujícího jsem jí říct ani nemohl.

„Omlouvám se, myslel jsem to jinak, než to vyznělo.“

Měla sklopenou hlavu a pohled zabodnutý do koberce. Pak ale zvedla oči a pousmála se.

„Nemějte strach, já to chápu. Proto jsem taky napsala vám. Vy se přece na rozdíl od nich můžete zabývat tím, co sám uznáte za vhodné. Tím, co vás zajímá. Není to tak?“

Oba dva jsme si uvědomovali záludnost její otázky. Šlo o ránu pod pás, ale ta žena už neměla co ztratit. Vlastně se zeptala, jestli mě zajímá osud jejího vnuka Petra. Jenže co člověk může na něco takového odpovědět?

„Ano, máte pravdu. Skutečně se můžu zabývat tím, čím chci. Pokud k tomu mám ovšem dostatek času a prostředků, což nebývá pravidlem.“

Teprve když se zvedla a odšourala ke skříni, došlo mi, jak nešťastně si moje slova vyložila. Či spíše jak nešikovně jsem je formuloval. Ze svého místa v křesle jsem neviděl, co přesně dělá, ale když se vrátila, podávala mi bílou obálku.

„Mělo by tam být dost peněz, abyste…“

„Proboha, paní Prošková!“

Vstal jsem tak rychle, až jsem zavrávoral a musel se zachytit opěradla.

„Snad si nemyslíte, že mi jde o peníze? Asi jsem se špatně vyjádřil, omlouvám se, ale takhle jsem to vážně nemyslel.“

„Z něčeho přece žít musíte,“ řekla. „Když chci, abyste se zabýval mým vnukem, tak bych vám přece měla zaplatit váš čas.“ Ta dobrá žena to myslela smrtelně vážně. Nejspíš netušila, jak to s novináři chodí, tak se snažila udělat všechno pro to, abych se ujal právě jejího případu. Ujal případu… Já přece nejsem soukromý detektiv, sakra!

„Nejde o peníze,“ řekl jsem.

„O peníze jde vždycky,“ namítla. „Tedy skoro vždycky.“

Ta myšlenka se soukromým detektivem, která mě před chvílí napadla, by ovšem mohla být řešení.

„Když vyloučíme policii, paní Prošková, zkusila jste se obrátit na nějakého profesionála? Ten by peníze určitě neodmítl a vašeho vnuka by hledal.“

„Myslíte detektivní kancelář?“ Přikývl jsem. „Třeba.“

„Jenže já žádného detektiva neznám,“ odvětila. „Nevím, jestli bych mu mohla věřit.“

„Ale mě přece taky neznáte.“

„Četla jsem většinu z toho, co jste napsal. To jsou průkazné výsledky. Skládáte účty veřejně, jaké lepší doporučení bych mohla chtít?“

Takto jsem na svou práci nikdy nenahlížel. Ta žena měla svůj díl pravdy, na druhou stranu netušila, kolik věcí jsem nedotáhl do konce. Kolik jich muselo zůstat v šuplíku, protože jsem nesehnal dost důkazů, abych jimi mohl své reportáže podepřít.

„Pořád jsem ale jen obyčejný novinář, paní Prošková! Možná bych i věděl, jak postupovat a koho se na co ptát, ale je rozdíl dozvídat se věci oficiálně, nebo způsobem, řekněme…“

Zatímco jsem přemýšlel nad vhodným výrazem, zvedla dlaň.

„Najděte ho, pane redaktore. Prosím. Radši zaplatím vám než někomu cizímu.“

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

1

2

3