Michal Šefara

TANEČNICE

Tanečnice

Copyright © 2020 Michal Šefara

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6884-2

Kateřině

zvané

Jitřenka

Jediné, na čem jí teď záleželo, byl tanec.

Nezáleželo jí na frontě dělníků, ve které stála, aby si mohla odpíchnout příchod. Nevnímala, že je šest hodin večer a ona jde na noční dvanáctihodinovou směnu. Nebyla to šatna s pavučinami na stropě, rozvrzanými skříňkami a zatuchlým zápachem z propocených pracovních úborů, ve které se vždy převlékala. Nebyla to velká pracovní hala, kde vrzaly tiskařské stroje a mašiny na zpracování papíru. Nezáleželo jí na dělnících, kteří po ní pokukovali. Většinou to byli Ukrajinci, pak Moldavané, Rumuni, jen málo Čechů. Nezáleželo jí na stroji, u kterého balila svazky časopisů a posílala je po pásu na seřazení. Sto, sto dvacet balíků za hodinu zvládala vždy. Naďa na samém začátku mašiny časopisy zkompletovala, Urza je srovnala a ona nakonec zatavila do fólie. Lehká práce, kterou si vydobyla po třech letech, co tady pracovala. Ale to bylo všechno jedno.

Těšila se na to, až se postaví ke stroji a zapne si svůj přehrávač s muzikou. Přehrávač a doklady – to byly jediné věci, které se jí podařilo převézt ze své země sem. Jediné věci, které se neztratily. Měla starý přehrávač, kdykoliv jí mohl odejít, a všech sto padesát tři písniček, dvacet tři fotek a několik dalších souborů by bylo v háji. I když ona všechny ty písničky už vlastně znala nazpaměť. Mohla by si koupit nový, ale ani nevěděla kde. Za tři roky znala jen fabriku, pracovní úřad, ubytovnu, jídelnu a jeden obchod. Zbytek města byl pro ni v mlze. A ani ji nezajímal. Zajímal ji začátek směny – to byl začátek tance.

Jakmile začala noční směna a stroje se jako kouzlem najednou rozjely, mohla si dát do uší sluchátka. A pak už byla ve svém světě. Nevnímala Naďu a Urzu po své pravé straně, které spolu hned začaly štěbetat. Překřikovaly se přes rachot mašiny jako dvě husy. Taky se tak vzájemně nazývaly, a někdy i mnohem horšími výrazy. Ukradené jí bylo ostré světlo v hale, které imitovalo den, až to některým dělníkům lezlo na mozek tak, že z toho šíleli a pili v místních hospodách víc, než pili v hospodách ve svých domovinách. Nezajímali ji vedoucí směny, kteří chodili kolem a pečlivě kontrolovali práci dělníků. Teď neměli moc v lásce Rumuny, takže většinu času stáli na opačné straně haly u skladů. Ukrajinek si moc nevšímali. Ženské tady makaly, hleděly před sebe a o chlapy nejevily zájem. A české vedoucí zajímalo jen to, jak kdo odvádí práci. Češi vůbec byli na práci pedanti. Proč asi… svoje auta, ženy i děti měli doma. Doma v míru.

Rukama balila časopisy, dívala se před sebe, poslouchala a tancovala. Tancovala.

Hýbala se v bocích, poskakovala jemně nohama, občas se lehce prohnula v zádech nebo pohodila hrudníkem ze strany na stranu. Nic divokého, musela při tom pořád pracovat. Ale každý pohyb, jen náznak tance, vlastně jeho primitivní forma, to pro ni bylo něco osvobozujícího. Vnímala svoje tělo. Tanec a tělo. Mysl, tělo, tanec. Hudba, tanec.

V přehrávači přeskočila skladba. Hrála Dancing Queen od ABBY. I ona změnila rytmus pohybů. Svižnější boky, lehké poskakování na špičkách. Dvakrát pohodila rameny. Pěkná písnička, nadčasová. Dobře se na ni tancovalo. Bylo jí jedno, co si o ní všichni kolem myslí.

„You are the Dancing Queen,

young and sweet,

only seventeen.

Dancing Queen, feel the beat

from the tambourine, oh yeah.“

Urza a Naďa už byly zvyklé. Tantsivnytsya z fabryky jí říkaly. Tak nějak podobně jí říkali i všichni v továrně. Věděla to, ale bylo jí to jedno. Vyhýbala se ostatním. Pro ni byla hlavní jen ubytovna, práce a tanec. A chtěla přežít.

Každopádně to, že při práci vypadala jako blázen, bylo opravdu to poslední, co řešila.

Refrén. Rychlejší nohy, zkusila i pohodit hlavou. Černé vlasy měla sepnuté v malém culíku. Vlasy na ní byly to jediné výrazné. Jinak vypadala bledá, pohublá, v tváři nevýrazná. Šminky viděla kdy? Před pěti lety? Pěti šesti, tak nějak. Barvu z papíru zpod nehtů už ani nevymývala, zůstávala tam zažraná. Ruce měla jako párátka. Prsa malá, v těch zhubla nejvíc. Břicho, boky a nohy měla aspoň silné, trocha svalů jí tam zůstala. Cvičení a poskakování jí pomáhaly. Nohy a tanec. To byl základ. Sice potřebovala celé tělo, ale tady u mašiny jí stačily jen nohy.

Další poskočení, už se blížil závěr písně. Popadla balík, nevěděla kolikátý, dneska je nehodlala počítat. Pohození hlavou, a už se chystala balík od Urzy zabalit.

Letmo zavadila o přední stranu časopisu. To stačilo.

Byla tam titulní fotka. Špatně vyfocená, ale i tak to stačilo. Rozstřílená ulice.

Rozstřílená ulice jejího města. Poznala ji hned, i když nebyla doma tři roky. Tu ulici by poznala kdykoliv.

VÁLKA NA UKRAJINĚ, stálo na titulce. Zalitovala toho, že se hned po příjezdu naučila česky. Poradil jí to otec, aby zapadla.

Rozstřílená ulice, kudy chodila na kurzy, do školy, domů. Náhle měla před sebou mámu, tátu, bábinu, sestřičku Katju. Tanec skončil. Teď už nemyslela jenom na něj.

Mašina se zasekla. Další svazky papírů se tlačily na místo, ale nemohly putovat dál. Stroj se ucpal. Urza a Naďa přestaly pracovat. Ale to ona nevnímala. Nevnímala už ani hudbu. Netancovala. Jenom hleděla.

„Taro?“

Jediné, na čem jí záleželo, byl tanec. Pomáhal jí tady přežít. Domov opustila před třemi lety. Protože tam byla válka.

„Taro, co se ti stalo?“

Jediné, na čem jí teď záleželo, byl tanec. Nebo si aspoň přála, aby tomu tak bylo.

Jenže nebylo.

ČÁST PRVNÍ

Sólo

Byl čtvrtek, pět hodin odpoledne, a to měla vždycky balet. Dojíždění bylo otravné, ale učitelka patřila k nejlepším v kraji. Lepší učitelky už byly jenom v Kyjevě, i když po Majdanu se nedalo říct ani to. Země se drobila a šikovní lidé odcházeli. Po revoluci v hlav ním městě to s tancem bylo špatné. Lidé se soustředili na něco jiného. A ona se jako osmnáctiletá tanečnice v nejlepších letech potřebovala připravit na své budoucí angažmá a vysokou školu. Jenže všechny dobré učitelky byly až v Moskvě. Což zase nebylo tak daleko, ale bylo to bohužel za hranicemi. K tomu, aby se do stala přes hranice až do Moskvy, potřebovala trénink a dokonalé doporučení. Místní učitelka baletu jí ho dát mohla.

Horší to bylo se spolutanečnicemi. Neuměly tancovat dohromady. Každá chtěla být primabalerína, jenže to pak kazilo dojem celku.

Navíc neměly Taru rády. S tímhle problémem se ale potýkala vždycky. Ve školce, ve škole, na konzervatoři, na trénincích. Ne bylo to však v tom, že by byla nadaná a možná i něco uměla líp, nebo že by jí záviděly. Na vině byl celý východ země. Kdo moc vyčníval, nebyl oblíbený a musel odejít, tam, kde měl šanci.

Tara čekala u zdi, držela rovnou figuru. Učitelka procházela mezi pěti žákyněmi, které trénovaly základní sestavu. Tu trénovaly už měsíc. Hrůza.

Tělocvična základní školy byla studená a sterilní, ale nic lepšího v okolí nebylo. Tančírny byly zavřené, divadla nevyhovující, kina nic moc. Doněckou operu úředníci zavřeli úplně. V tomhle kraji to teď měli umělci těžké. Kdyby se narodila víc na západ, u Kyjeva, bylo by to snazší. Tam už bylo Polsko. Varšava nebo Krakov. Všechno lepší než tady. Ale radši by byla za tu Moskvu. Nebo Petrohrad. A pak Londýn, Paříž, New York.

Teď však nemohla snít. Skladba v přehrávači uprostřed sálu mířila k vrcholu. Blížil se její výstup. Zvedla hlavu a rozběhla se do skupiny ostatních žákyň. Teď tancovaly všechny spolu. Póza jedna, póza tři celé dva, úkrok, úskok a otočka.

Učitelka vzápětí začala zběsile tleskat. „Dost! Dost!“

A bylo po tanci i sestavě. Učitelka se znechuceným obličejem vypnula přehrávač, položila si ruce v bok a přešla doprostřed skupiny.

„Vy husy! Ano, přesně to jste! Husy!“ přejížděla důrazným pohledem jednu žákyni za druhou. Ty dávaly najevo pokoru jen velice nechtěně.

„Tara je hlavní labuť, a vy máte držet krok s ní! Nemáte si tancovat, jak chcete!“

„Je na nás moc rychlá. Předbíhá nás,“ odpověděla hbitě jedna ze žákyň.

Tara se dívala do země.

Učitelka přešla k žákyni. „Protože jediná tancuje, jak to má být! Ale to vy, husy, nikdy nepochopíte!“

Učitelka pozvedla ruku k Taře. „Běžte ke zdi a dívejte se!“ Tara zvedla hlavu a zachytila učitelčin pohled. Kývla na ni.

Byla s ní jako s jedinou spokojená. „Taro, prosím. Sólo.“

Tara se nachystala. Závistivé pohledy spolutanečnic, které se jí zabodávaly do zad, ignorovala.

„Ta jí teda leze do zadku,“ ozvalo se ze skupiny baletních ka chen. Učitelka nic nezaslechla.

Hudba z přehrávače se rozezněla tělocvičnou, Tara se přehodila do lehké otočky, a už byla v sestavě. Nepotřebovala k tomu ostatní. Jenom tanec a ona. Balet a ona. Zavřela oči. Znala to nazpaměť.

Jenže hudbu brzy přerušil hluk ozývající se zvenku. Žákyně u oken leknutím poskočily a hned se nalepily na sklo. Okna se otřásala. Kolem budovy prolétávaly vrtulníky. Hodně blízko. Brzy se otřásala i celá tělocvična. Učitelka také přešla k oknu. Tara stála sama uprostřed tělocvičny. Tanec byl pryč.

„Co se děje?“

„Nějaká demonstrace. Ve městě.“

„Zase?! Ach jo!“

„Abychom se dostaly domů. Posledně jsem seděla v autobuse celou noc!“

„A je to proruská, nebo ukrajinská demonstrace?“

„Jak to mám vědět, ty krávo? Letí do města!“

„A tys tady viděla nějakou proukrajinskou demonstraci? Cha chá!“

Debatu přerušil důrazný učitelčin potlesk. Její předchozí ledový klid však narušily pochybnosti a přemýšlení, nebyla tak sebejistá. Možná věděla víc, než chtěla. Tara ji pozorovala.

„Tak, děvčata, dneska jsme… dotancovaly. Běžte chytit… autobus, ať nejdete domů za tmy.“

Všechny žákyně se rozprchly do šatny. Nečekaly na nic, nebyly ani zklamané z brzkého konce zkoušky.

Konec tance i hodiny. Další hodina v háji.

„Paní učitelko,“ ozvala se ještě s nadějí Tara, byť ji učitelka i žákyně ignorovaly, jako by tam už nebyla.

Učitelka se k ní otočila. Bylo na ní vidět, že chce být pryč z budovy ze všech nejvíc.

„Paní učitelko, můžu zůstat a trénovat sama?“

Učitelka vykulila oči. Tara viděla strach, ale i zklamání, že své nejlepší žákyni nemůže dát výuku, jakou by si zasloužila.

„Taro… já… ne, běž domů… prosím.“ Učitelka vzala přehrávač a odešla z tělocvičny.

Tara tam zůstala chvíli stát sama. Pak se zatočila v trojité piruetě, v té, již uměla ze souboru jen ona, a vytancovala z tělocvičny taky. Tu piruetu chtěla dnes všem hrozně moc ukázat. Moc to chtěla.

Vzpamatovala se a uviděla Nadin obličej s velkýma očima a šedými kruhy pod nimi. Naďa s ní třásla. Za Naďou stála Urza s modrým šátkem na hlavě a dlaní přes ústa. Asi je obě vylekala. Halou se ozývalo nepříjemné pípání odstaveného stroje.

Tohle pípaní neměl nikdo rád.

„Taro, co se stalo? Už jsi přepracovaná, viď,“ mluvila na ni Urza v rodném jazyce. Urza se náhle z vylekané dělnice změnila ve starostlivou ženu, jíž běžně bývala.

„Já jsem ti říkala, že sis neměla brát směnu za Sonju. Máš toho moc!“ křikla Naďa po Urze. Obě mluvily ukrajinsky. Pracovaly tady několik let, ale česky nedokázaly poskládat ani jednu větu; možná znaly jen pár dorozumívacích frází. Peníze, kde je výplata, kde to mám podepsat, kde jsou záchody, mám agenturu…

Urza se natočila k Nadě. Tara je zajímala až v druhé řadě. Už zase byly v sobě jako obvykle. „Nekřič! Neupozorňuj na ni!“

„Byl to tvůj nápad! Teď bude mít průser!“

„Nebude. Nahlásí, že je Tomanovová, to projde.“

„Jestli to nahlásí, tak ji vyrazí za podvod!“

„Říkám ti, nehekej tady a pomoz mi opravit tu zasranou mašinu!“

Obě začaly z Tařina místa vyndávat poškozené balíky časopisů obalené ve zmuchlané fólii, aby uvolnily svorky a mohly stroj opravit samy. Vedoucí směny zatím nikde.

Tara jim chtěla pomoct, ale Urza ji odstrčila.

„Odpočiň si a dělej, že tady nejsi!“

„Já se jen zamyslela…,“ odpověděla tak napůl Tara. Přes otravné pípání stroje ji však Urza neslyšela.

Tara viděla, že ve stále fungující hale se na ni část dělníků dívá. Zaseknutí stroje znamenalo v jinak stereotypní směně velké pozdvižení. A pro přistěhovalce to znamenalo i nebezpečí. Zvlášť nyní pro Taru, která měla směnu načerno za kolegyni. Vyměňování směn a vůbec práce navíc načerno tady jela ve velkém. Někdo se chtěl ulít, jiný zase přivydělat. Vždycky to ale bylo riziko.

„Kurva, zaseklo se to tam pořádně!“ vyjekla Naďa.

„Nekřič, ti říkám,“ utišovala ji Urza, přitom druhým okem hlídala vchody do haly.

„Můžeš za to ty! Ty chceš, aby se udřela!“

„A ty chceš, aby ji vyrazili? Tak mi pomoz!“

Před mašinou se zalesklo červené firemní tričko jednoho z vedoucích směny. Malý chlapík tam stál a vyhodnocoval, co to vlastně vidí. Naďa i Urza přestaly pracovat, a ještě se obě snažily za sebou zakrýt Taru, ta však byla vyšší než ony.

„Neříkej, že máš směnu načerno, rozumíš?“ přikázala Naďa Taře.

„Ať se přizná, bude to lepší, pochopí to.“

„Hubu drž!“

Vedoucí vypnul výstražné pípání na stroji a podíval se samozřejmě na Taru.

„Deset balíků je zničených! Co se tady děje?!“ zahřměl.

Urza a Naďa se na sebe nechápavě podívaly, rozuměly jenom matně. Pak se otočily k Taře, hledaly u ní spásu, aby samy neměly problém.

„Já se… zamyslela. Zasekla… jsem stroj. Omlouvám se,“ odpověděla Tara srozumitelně v češtině, až to i samotného vedoucího zaskočilo. Uvolnil zbývající svazek časopisů z hrdla svorek, takže byl stroj zase schopný práce. Hned poté popadl své desky a vytáhl propisku.

Tara i její kamarádky se zachvěly

„Jméno a číslo.“

„Achmetova Tamara. Jedna, tži, sedm, dva.“

Tři jí vyslovovat nešlo, nedostalo se to prostě přes zuby. Čeština byl někdy divný jazyk.

Vedoucí rozhodil rukama. „Hej, hej, co to je?! Mluvte česky!

Česky!“

Tara předstoupila před své ochránkyně. „Já se omlouvám. Já se jen zamyslela. Mohu pracovat… dál.“

Vedoucí Taru nevnímal, hledal ji v seznamu pracujících.

„To je mi putna. Nemám vás tady zapsanou. Za koho facháte?“

Tara naklonila hlavu na stranu. Některé české slangové výrazy jí stále unikaly.

„Prosím?“

„Chce vědět, za koho tu jsi,“ naklonila se k ní Urza. Česky neuměla, ale byla dost empatická. Nebo zkušená a věděla, co se kdy a jak děje.

„Řekni, že sis spletla směnu,“ radila Naďa.

Vedoucí vybuchl znova. „Česky! Mluvte česky! Mně je jedno přes jakou agenturu tady jste, ale budete se mnou mluvit česky! Tohle je česká fabrika, tak budete mluvit česky, jasný?! Paněmájete?! Česky.“

„Velice se vám omlouvám, pane,“ zachraňovala to Tara frází z českého seriálu, který viděla ve společenské místnosti na ubytovně. „Za Tomanovovou. Dva, osm, tži, tži.“

„Tak se sbalte a běžte pro ni.“

„Je nemocná,“ nenechala se odbýt Tara.

Vedoucí se zarazil. Uvědomil si, že by neměl nikoho na vystřídání.

„Jak moc je nemocná?“

„Hodně. My jsme se domluvily. Ona si to dopracuje. Já pak budu mít volno.“

Vedoucí se poprvé víc podíval na Taru. Komunikace jí pomáhala.

„To je možný. Ale dojít kontrola…“

„Vše je v požá… pož… vše je, jak má jít,“ trvala si na svém Tara. Zaskřípala zuby nad tím proklatým Ř. Delší konverzace už na ni byla moc.

„Na co se ptá?“ vyzvídala Urza.

„Vyhodil tě?“ přidala se Naďa.

„Ne, ale buďte zticha,“ utnula je Tara v ukrajinštině. Vedoucího to opět zaujalo. I Taru zaskočilo, jak rychle přeskočila z jednoho jazyka do druhého. Vždycky byla chytrá.

A nyní jí šlo o hodně.

„Ať se ty dvě vrátí na místo,“ pohodil vedoucí lehce rukou. Tara kývla.

Využil ji, aby měl klid. Ji, třiadvacetiletou holku, využil jako překladatelku.

„Chce, ať jdete na místa. A nedívejte se na něj pořád,“ přikázala kolegyním, a přitom se stále dívala na vedoucího.

Obě poslechly, jako přízraky se tiše vrátily na pozice a čekaly.

Vedoucí si viditelně oddychl.

„Dobře. Dneska to přehlédnu. Příště se to opakovat nebude, jasný?“

„Ano. Děkuji mnohokrát.“

Vedoucí zapnul stroj, otočil se a všiml si, že jedna skupinka Ukrajinců u stroje na řezání papíru celou dobu diskuzi pozorovala, aniž by dělala svoji práci.

„Co je?! Makejte! Do práce! Davaj, davaj!“ rozmáchl vedoucí rukama. „Zasraný úkáčka! Makejte! Davaj, davaj!“

V tu ránu zase pracovala celá hala, všichni se sklopenými hlavami.

Tara si dala zpátky do uší sluchátka.

„Ty umíš protancovat vším možným, ty naše tanečnice,“ prohodila od práce Urza.

Potom jí řekla ještě něco, ale to už se Tara zaposlouchala do další skladby v přehrávači. Tancovala už jenom zlehka.

Věnovala se práci a oči měla jenom na svorkách, na noviny a časopisy se raději nedívala.

V autobuse míjeli na silnici různě velké policejní kordony. Tara to nevnímala. Schválně si sedla na předposlední sedadlo, aby byla co nejdál od žákyň, které s ní mívaly společnou cestu. A ony si schválně sedly za ni dozadu. Chtěly se jí pomstít aspoň takhle. Autobus se pomalu šoural po rozbité silnici a žákyně za ní se na hlas bavily. Tak nahlas, že je Tara slyšela i přes sluchátka v uších. Ani Chemical Brothers ty husy nepřehlušili.

„Můžu tady zůstat a trénovat sama?“ napodobovala nejmenší žákyně Taru. Zadní částí autobusu se rozlehl smích.

„Nechápu, že má zapotřebí takhle machrovat. Nejlepší tanečnice na východě.“

„Ty nejlepší školy v okolí i v Kyjevě. No, teď jí to skončilo! Teď zůstane tady jako my!“

„Nezůstane, její rodiče jsou za vodou.“

„To bych taky brala, sedět na prdeli a nechat se živit rodičema.“

„Jo, tatínek jí všechny školy platí. Tátova holčička.“

„To je ten Achmetov, co řídí doly?“

„Doly, fabriky, říkám, že je za vodou. Šlechtična namyšlená.

Ta si může chodit do baletu, jak chce, když jí to zaplatí.“

„A chodí ještě do dvou kurzů. Na společenské tance. Pořád trénuje, aby dostala smlouvu a mohla tancovat ve světě.“

„To by mě teda nebavilo. Být pořád v jednom kole.“

„Nic jiného neumí. Co má dělat?“

„Když ona chce být nejlepší. Fúrie jedna namyšlená.“ Maximální hlasitost nezabírala. Tara se rozhodla hudbu vypnout a začala tancovat prsty na protější sedačce. Zkoušela si sestavy na další den. Zítra měla mít společenské tance. Pokud tedy přijdou i kluci. Jestli budou ve městě zase demonstrace, všichni muži vyběhnou ven a budou na sebe v uniformách štěkat. Muže tady tanec nezajímal, a ty mladé vůbec. Taru to mrzelo, tancování v páru ji bavilo víc než sólo.

Poskakovala prsty po sedačce. Otočka, pozice bé dva, skok, poskok, prohnutí. Prsty a tanec. Mysl a tanec. Žádné pomlouvání.

„Prý chce tancovat v Moskvě nebo v Leningradu,“ pokračovala diskuze za Tarou.

„Tak to by měla bydlet jinde než tady.“

„Nebo nastavovat zadek správným lidem. Jeptiška.“

„Počkej, ona jako…“

„Ona je… jako ještě neměla…“

„Jo.“

Další smích. Tara zatínala zuby. Hudba nestačila, tanec v mysli nestačil. Co ty o ní mohly vědět! Nevěděly, jaký má život. Jak musí dřít. Ony nevstávaly na rozcvičku v pět hodin ráno. Tara pro ně byla jenom ubožačka. Lidi se tu rádi naváželi do těch, o kterých si mysleli, že jsou podřadní. A ona sama se do téhle země moc nehodila. Byla moc křehká. Lidi tady byli drsní, hrubí, neotesaní. Což se týkalo i dívek za ní, které s ní sice tančily a byly krásné, ale uvnitř to byly jen kusy kamene.

Paní z protějšího sedadla se ke smějícím se dívkám otočila. Modrý obličej z fabriky, malé oči, šátek na hlavě, vrásčitá kůže na obličeji, která ji dělala starší, než doopravdy byla. Tara to poznala z očí. Zelené, mladé oči.

„Kdybyste radši zavřely zobáky,“ promluvila na žákyně.

Dívky na chvíli překvapeně vykulily oči, vzápětí však vybuchly smíchem. Ze staré ženské si nic nedělaly.

„Ji bude jednou znát svět. A z vás budou ženské u plotny. To je naše donbaská tanečnice. Víla z opery… vy ani nevíte, koho tady pomlouváte. Tu bude jednou svět znát.“

„Drž hubu, bábo,“ ohrnula jedna žákyně na ženu ret. Pak pokračovaly v diskuzi, přece jen však tišeji. Žena se na Taru usmála a otočila se zpět.

V centru autobus znenadání zastavil. Tara si vyndala sluchátka. Venku ulicemi pochodovala zvláštní skrumáž lidí s transparenty. Řidič se zvedl z místa, právě když k němu přiskočili dva policisté se samopaly na zádech.

„Co se děje?!“ ozvalo se ze skupiny cestujících.

Policisté začali lidi vyvádět z autobusu. „Vystupte si, doprava je odkloněna.“

Nikdo nic nechápal, ale všichni se zvedli. I Tara a její spolutancující vyšly z vozu. Venku vrazila do hloučku těl. Dav demonstrantů se natlačil na autobus a chtěl se dostat dovnitř. Už nepoznávala, s kým jela v autobuse a kdo je cizí. Všichni se na sebe tlačili a do ucha jí někdo stále vyřvával: „RASÍJA, RASÍJA!“

Tomuhle se chtěla vyhnout. Vlastně všichni se tomu chtěli vy hnout. Dostat se doprostřed demonstrace nevěstilo nic dobrého. Většina z nich tady nekončila vesele.

A tahle nebyla výjimkou. Tara zachytila, jak se nějaký demonstrant ohnal po policistovi mezi dveřmi autobusu. Šel mu po zbrani. Pak už jen výstřely, křik a všichni jako jeden si lehli na zem. Další výstřely, křik, pláč.

Policie střílela do lidí gumové projektily.

Tara viděla žákyni, jak se drží za rozbité čelo. Ta už tancovat nepůjde. Vyměnily si pohledy. Žákyně se na ni s pláčem dívala, zatímco jí krev z čela stékala přes obočí a nos. Hledala u Tary pomoc.

Tara se však věnovala sama sobě. Proplazila se s dalšími chytřejšími cestujícími podél autobusu až na jeho konec. Tam se zvedla a utíkala pryč. Pryč od krvácející žákyně, pryč od davu, pryč od střelby. Utíkala na hlavní ulici. Kolem ní projela dvě poli cejní auta a obrněný transportér. V centru města začínal zmatek, ve kterém nechtěla být.

Zvolnila, vydýchala se a šla už normálně. Zraněná nebyla.

Musela obejít celé město i předměstí, aby se dostala domů.

Ale z tohohle vytancovala dobře.

Směna skončila bez dalších potíží. Tara a její kamarádky si odpíchly, přešly ulici od fabriky a zamířily na blízkou ubytovnu. Únorové slunce před sedmou ráno vstávalo a první paprsky jim ozářily obličeje, aby je trochu zahřály. Ony však po noční směně slunce nepotřebovaly. Chtěly do pokoje, postarat se o sebe, odpočinout si na další den.

Ubytovna byla rozdělena na ženskou a mužskou část. Ta ženská byla obydlená jen z poloviny, zatímco mužská praskala ve švech. Byla to obyčejná tuctová ubytovna, nic strašného, žít se tady dalo. Tara zažila i horší ubytování.

Prošla vrátnicí, kde si příchozí zkontroloval dozorčí, a vydala se do prvního patra. Na schodišti si vždycky musela dávat pozor na ostré, kluzké hrany schodů. Každý měsíc se na nich někdo těžce zranil. Na chodbách linoleum, vybledlé stěny, prach a špína v rozích, ale i tak útulno. A teplo, to bylo hlavní. Tara mířila do své oblíbené místnosti – do sprchy.

Větší část ženské ubytovny šla na denní směnu. Denní většině žen vyhovovala, zvlášť proto, že se po ní mohly v noci opít nebo jít do druhého zaměstnání. A taky mužská část byla pryč – většina pracovala, část vyspávala po práci nebo po pitkách. Teď tady byl klid. Urza Taře vyprávěla o začátcích ubytovny, kdy muži místo odpočinku brali ženskou část útokem, aby si mohli užít. Některé doslova násilím vytáhli z pokojů, přenesli do svého sektoru a tam už si s nimi dělali, co chtěli. A nikdo nic neviděl. Prý to tady bývala Sodoma. Ostatně tak se ženské části ubytovny říkalo dodnes. Mužská část byla Gomora, jak překvapivé…

Sodoma a Gomora žily vedle sebe dnes již v klidném režimu.

Přesto byl mezi oběma sekcemi patrný neklid.

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ Sólo