Kalibr

Přeložila Lenka Uhlířová

Všechny postavy a události v této knize s výjimkou těch dobře známých z veřejné sféry jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, je čistě náhodná.

A GREAT RECKONING

Copyright © 2016 by Three Pines Creations, Inc.

All rights reserved.

Excerpts from „Half-hanged Mary“ from Morning in the Burned House:

New Poems by Margaret Atwood. In the U.S.: Copyright © 1995 by

Margaret Atwood. Reprinted by permission of Houghton Mifflin

Harcourt Publishing Company.

All rights reserved. In Canada: Copyright © O. W. Toad. Reprinted by

permission of McClelland & Stewart, a division of Penguin Random House Canada Limited.

Excerpts from „Herman Melville“, copyright © 1940 and renewed 1968

by W. H. Auden; from W. H. Auden Collected Poems by W. H. Auden.

Used by permission of Random House, an imprint and division

of Penguin Random House LLC. All rights reserved.

Translation © Lenka Uhlířová, 2020

ISBN 978-80-242-6987-0

Michaelovi

Porazí to člověka víc než vysoký účet v nuzném pokoji.

– WILLIAM SHAKESPEARE

JEDNA

Armand Gamache v malém pokojíku opatrně zavřel desky a stiskl je, uvěznil slova uvnitř.

Byla to tenká složka. Jen pár stránek. Stejně jako ty ostatní, co kolem něj ležely na staré dřevěné podlaze pracovny. A přece se od těch ostatních lišila.

Díval se na hubené životy, které mu ležely u nohou a čekaly, až rozhodne o jejich osudu.

Věnoval se tomu už nějakou dobu. Procházení složek. Sledoval miniaturní puntíky v pravém horním rohu štítku. Červené pro zamítnuté. Zelené pro přijaté.

On tam ty puntíky nenakreslil, to jeho předchůdce.

Armand odložil desky na podlahu, ve svém pohodlném křesle se předklonil a lokty opřel o kolena. Jak tam seděl se sepnutýma rukama a propletenými prsty, připadal si jako pasažér mezikontinentálního letu, který pozoruje pole pod sebou. Některá úrodná, jiná ležící ladem a plná možností. A další holá, s vrstvičkou ornice maskující skálu vespod.

Jenže která jsou která?

Četl, přemýšlel a snažil se provrtat těmi útržkovitými informacemi až na samé dno. Přemítal o těch životech i o rozhodnutích svého předchůdce.

Po celá léta, po desítky let, kdy vedl oddělení vražd Sûreté du Québec, bylo náplní jeho práce pátrání po informacích. Sbíral důkazy. Procházel fakta a zpytoval pocity. Pronásledoval a zatýkal. Řídil se svým úsudkem, ale nesoudil. To nikdy.

Jenže teď byl zároveň soudcem i porotou. Měl první i poslední slovo.

Bez velkého překvapení si uvědomil, že mu ta role vyhovuje. Dokonce se mu líbí. Ta moc, ano. Byl k sobě natolik upřímný, aby si to přiznal. Ovšem nejvíc na své současné pozici oceňoval, že nemusí jen reagovat na přítomnost, ale že formuje budoucnost.

A ta mu ležela u nohou.

Gamache se pohodlně opřel a přehodil nohu přes nohu. Bylo už po půlnoci, ale ještě se necítil unavený. Na stole mu ležel šálek čaje se dvěma čokoládovými sušenkami. Nesnědenými.

Závěsy zavlály, pootevřeným oknem jeho pracovny dovnitř pronikl závan studeného vzduchu a on věděl, že kdyby ty závěsy roztáhl a rozsvítil na verandě, uviděl by, jak ve světle lampy poletuje první letošní sníh a měkce dopadá na střechy vesničky Three Pines.

Květinové záhony pokryje lehkým popraškem a v tenké vrstvičce zůstane ležet i na autech, verandách a na lavičce uprostřed návsi. Pomalu, tiše se bude snášet na les, hory i do říčky Bella Bella, která jim tekla za domy.

Byl začátek listopadu a ten sníh přišel i na quebecké poměry brzy. Šlo jen o předzvěst, první ochutnávku. Ještě ho nebylo dost, aby si v něm děti mohly hrát.

Armand ale věděl, že na sebe nenechá dlouho čekat. Přijde brzy a šedivý listopad se promění v zářivou, třpytivou pohádkovou zemi lyžování, bruslení, koulovaček, sněhuláků, sněhových pevností a andělíčků obtisknutých do nadílky spadlé z nebe.

Teď však děti i jejich rodiče spali. Všichni v té malé quebecké vesničce spali, zatímco sníh padal a Armand Gamache přemítal o mladých životech, které mu ležely u nohou.

Otevřenými dveřmi pracovny viděl obývací pokoj domku, který sdílel se svou ženou Reine-Marie.

Po podlaze z širokých borových fošen tam byly roztroušené orientální koberečky, po jedné straně rozměrného kamenného krbu stála pohovka a na opačné straně dvě vybledlá křesla. Na odkládacích stolcích se vršily knihy a časopisy. Lampy, které plnily místnost příjemnou teplou září, osvětlovaly stěny lemované policemi plnými knih. Byl to útulný pokoj.

Gamache vstal, protáhl se a vešel do něj s ovčákem Henrim v patách. Prohrábl oheň a posadil se do jednoho z křesel. Ještě nebyl se svou prací u konce. Potřeboval přemýšlet.

Rozhodl se skoro u všech složek. Kromě té jediné.

Když ji poprvé uviděl a přečetl si její obsah, odložil ji stranou na hromádku zamítnutých. S červeným puntíkem svého předchůdce souhlasil.

Jenže něco v něm nepřestávalo hlodat a on se k té složce stále vracel. Četl ji znovu a znovu. Snažil se přijít na to, proč ho mezi všemi ostatními právě tahle složka, právě tahle mladá žena tak znepokojuje.

Desky si přinesl s sebou a teď je otevřel. Znovu.

Díval se na něj obličej. Arogantní, vyzývavý. Bledý. Vlasy černé jako uhel, místy vyholené, jinde zas natužené do trčících ostnů. Nos, obočí a tváře jí zdobil typický piercing.

Tvrdila, že ovládá latinu a starou řečtinu, přestože sotva prolezla střední školou, a pokud mohl soudit, v posledních několika letech nedělala nic.

Ten červený puntík si zasloužila.

Tak proč se k tomu pořád vrací? K ní? Nešlo o její vzhled. Věděl dost, aby dokázal nahlédnout za něj.

Šlo o její jméno? Amelia?

Ano, pomyslel si, to by mohlo být ono. Jmenovala se stejně jako jeho matka, kterou pojmenovali po slavné letkyni, jež se ztratila a zmizela ze světa.

Amelia.

A přece když tu složku držel, nijak ho to uvnitř nehřálo. Vlastně cítil neurčitý odpor.

Nakonec si Gamache sundal brýle na čtení, protřel si oči a vzal Henriho ven na poslední večerní procházku prvním sněhem.

Potom už vyšli do patra a oba zalezli do pelechu.

Druhý den ráno pozvala Reine-Marie manžela na snídani do bistra. Henri šel s nimi, a zatímco usrkávali ze širokých šálků café au lait a čekali na míchaná vajíčka se sýrem Brie, tiše ležel pod stolem.

V krbech na obou koncích dlouhého lokálu s trámovým stropem vesele plápolal oheň, hovor se mísil s vůní kouře ze dřeva a ozývalo se známé dusání, jak si místní ve vchodu oklepávali boty.

Sněžení v noci ustalo a nechalo po sobě jen tenký poprašek, který sotva zakrýval spadané listy. Jako by se ocitli v mezisvětě. Nebyl ani podzim, ani zima. Vesnice ležela mezi zalesněnými kopci, které jako by ji chránily před nepřátelským světem, a samy přitom působily nepřátelsky. Nebo přinejmenším nehostinně. Byl to kostlivý les. Větve stromů, šedivé a holé, se vzpínaly k obloze, jako by žadonily o milost, o níž věděly, že ji stejně nedostanou.

Přímo na návsi však stály tři vysoké borovice, po kterých vesnice dostala jméno. Silné, rovné a plné života. Stálezelené. Nesmrtelné. Ukazovaly k nebi a vyzývaly ho, ať předvede to nejhorší, co umí. K čemuž se nebe ostatně chystalo.

To nejhorší mělo ještě přijít, ale zároveň i to nejlepší. Blížila se doba sněžných andělíčků.

„Voilà,“ řekl Olivier, když jim na stůl pokládal košíček mandlových croissantů. „To máte, než bude snídaně.“

Z košíčku visela cenovka. I z lustru nad jejich hlavami. A z ušáků, v nichž seděli. Všechno v Olivierově bistru bylo na prodej. Včetně jeho přítele Gabriho, jak jim už víckrát důvěrně svěřil.

„Za pytlík bonbonů je váš,“ nabízel Olivier hostům, když se Gabri objevil ve své volánkové zástěře.

„Takhle mě dostal,“ přiznával Gabri, zatímco si uhlazoval zástěru, o níž všichni věděli, že ji nosí jen proto, aby Oliviera namíchl. „Na pytlík lékořicové směsi.“

Když zůstali sami, přisunul Armand ke své ženě složku.

„Prosím tě, mohla by sis to přečíst?“

„Samozřejmě,“ odpověděla a nasadila si brýle. „Nějaké potíže?“

„Ne, myslím, že ne.“

„Tak proč…?“ Ukázala na desky.

Případy s ní probíral často, před svým předčasným odchodem od Sûreté. Ještě mu nebylo šedesát a po pravdě šlo spíš o ústup z bojiště než o odchod na penzi. Stáhl se do téhle vesničky za hřebeny hor, aby se tu dal zase do pořádku.

Sledoval ji přes okraj šálku s voňavou silnou kávou. Držel ho v obou rukou a Reine-Marie zaznamenala, že už se mu netřesou, nebo aspoň ne často. Průběžně to kontrolovala, jen pro jistotu.

A hluboká jizva u jeho spánku nebyla zase až tak hluboká. Nebo ji možná jen vyplnil zvyk a úleva.

Občas stále ještě kulhal, když se moc unavil, ale kromě toho a té jizvy na něm nebyly po tom, co se stalo, patrné skoro žádné stopy. Ona ale nic z toho nepotřebovala. Na takovou věc se nedá zapomenout.

Málem o něj přišla.

Ale nestalo se, místo toho se nakonec ocitli tady. Ve vesničce, která dokázala působit přívětivě i v tom nejpošmournějším dni.

Reine-Marie věděla, už když koupili dům a vybalili si věci, že přijde čas, kdy se Armand bude chtít vrátit do práce. Jedinou otázkou bylo, co dál. Co se vrchní inspektor Armand Gamache, šéf nejúspěšnějšího oddělení vražd v zemi, rozhodne dělat?

Dostal spoustu nabídek. Pracovnu měli plnou obálek s označením „Důvěrné“. Absolvoval množství schůzek s nejrůznějšími lidmi. Od šéfů předních korporací přes politické strany, které toužily, aby jim vedl kancelář, po policejní organizace, státní i mezinárodní. Před jejich domkem s palubkovým obložením parkovaly nenápadné vozy a na dveře jim klepali střízlivě oblečení muži i ženy, kteří pak vysedávali u nich v obývacím pokoji a probírali, „co dál“.

Armand je zdvořile vyslechl, často jim nabídl oběd nebo večeři a nocleh, pokud bylo už pozdě, ale svoje plány nikdy neprozradil.

Reine-Marie si pro sebe našla práci snů. Poté co opustila místo vedoucí knihovnice v Bibliothèque et Archives nationales du Québec, začala pracovat jako dobrovolnice pro místní historickou společnost, kde se věnovala pořádání sbírek – nesourodé změti darovaných předmětů, které organizace za léta nashromáždila.

Tuhle pozici by její bývalí kolegové nepochybně vnímali jako výrazný sestup na kariérním žebříčku, ovšem Reine-Marie žádný kariérní žebříček nezajímal. Dostala se tam, kde chtěla být. Už žádný postup. Zastavila se. Reine-Marie ve Three Pines našla domov. Našla domov v Armandovi. A teď objevila i svůj intelektuální domov ve zkoumání bohaté a neuspořádané sbírky dokumentů, nábytku, oblečení a nejrůznějších kuriozit odkázaných oblastnímu muzeu.

Když probírala krabici za krabicí, připadal Reine-Marie Gamachové každý den jako Vánoce.

A pak, po dlouhých společných diskusích, se Armand rozhodl, jaký bude jeho další krok.

V následujících týdnech pak Reine-Marie hloubala nad hromadami dopisů a starých dokumentů, kdežto Armand pročítal své staré složky a procházel utajené zprávy, nákresy, životopisy. Sedávali naproti sobě v pohodlném obývacím pokoji, a zatímco v krbu praskal oheň, na sporáku překapávala káva a podzim pomalu přecházel do zimy, probírali se každý svými krabicemi.

Jenže zatímco ona svůj svět otevírala, on dělal pravý opak. Armand ubíral, ořezával, ohlazoval, odstraňoval mrtvé dřevo, nepotřebné a nechtěné. Hnilobu. Dokud mu v rukou nezůstalo vybroušené ostří, vlastnoručně vyrobený oštěp. Potřeboval to. Nesmělo být pochyb, kdo tu velí a kdo má v rukou moc. Nebo jestli je ochoten ji využít.

Věděla, že už je skoro u konce, ale zdálo se, že se objevila jedna tenká překážka.

Dívali se na ni, jak na stole nevinně leží mezi drobky z croissantů.

Armand otevřel ústa, aby něco řekl, ale pak je zase zavřel a podrážděně odfoukl.

„Něco mě na té složce rozčiluje a netuším, co to je.“

Reine-Marie desky zvedla a pustila se do čtení. Nepotřebovala moc času. Po několika minutách desky zase zavřela a položila na ně dlaň jako matka na hruď nemocného dítěte, když se potřebuje přesvědčit, že mu stále bije srdce.

„Je svéráz, to jí musím přiznat.“ Podívala se na červený puntík v rohu. „Vidím, že jsi ji vyřadil.“

Armand zvedl ruce ve váhavém gestu.

„Uvažuješ, že bys ji přijal?“ zeptala se. „I kdyby byla pravda, že ovládá latinu a starou řečtinu, v práci jí to moc platné nebude. Jsou to mrtvé jazyky. A dost možná i lže.“

„To je pravda,“ připustil. „Ale kdyby někdo chtěl lhát, proč by si vymýšlel zrovna něco takového? Přijde mi to jako docela divná lež.“

„Nehodí se na to,“ pokračovala Reine-Marie. „Známky na střední škole měla příšerné. Vím, že je těžké si vybrat, ale určitě tam jsou jiní uchazeči, co si to místo zaslouží víc.“

Dorazila jejich snídaně a Armand odložil desky na borovou podlahu vedle Henriho.

„Nedokážu říct, kolikrát jsem ten puntík změnil,“ prozradil s úsměvem. „Červený, zelený. Zelený, červený.“

Reine-Marie si na vidličku nabrala vláčná míchaná vajíčka. Z talíře se táhlo dlouhé tenké vlákno rozpuštěného sýra a ona pobaveně zvedla vidličku nad hlavu, aby viděla, jak daleko se sýrová nitka dokáže ještě natáhnout, než se přetrhne.

Zjevně víc, než měřila její paže.

Armand s úsměvem potřásl hlavou a přetrhl ji prsty.

„Prosím, madame. Osvobodil jsem vás.“

„Ze zajetí sýra,“ opáčila. „Ó děkuji vám, chrabrý rytíři, ale obávám se, že mě k němu váže mnohem hlubší pouto.“

Zasmál se.

„Myslíš, že je to kvůli jejímu jménu?“ nadhodila Reine-Marie. Takovou nerozhodnost u manžela viděla jen zřídka, ačkoli věděla, že svá rozhodnutí nebere na lehkou váhu. Ovlivňovala lidi po zbytek jejich života.

„Amelia?“ zeptal se a svraštil obočí. „Taky mě to napadlo, ale připadalo by mi to z mé strany jako strašně přehnaná reakce, nemyslíš? Máma mi umřela skoro před padesáti lety. Už jsem potkal i jiné Amelie –“

„Moc ne.“

„Non, c’est vrai. Ale nějaké ano. A i když mi to jméno mámu vždycky připomene, vlastně jsem o ní jako o Amelii nikdy neuvažoval. Pro mě byla vždycky maminka.“

Samozřejmě měl pravdu a nezdálo se, že by mu jako dospělému mužskému bylo trapné takové slovo používat. Věděla, že prostě jen vypráví o době, kdy svou matku a otce viděl naposledy. Bylo mu devět a oni nebyli Amelia a Honoré, ale prostě jen máma a táta. Jeli k přátelům na večeři a čekal, že se vrátí, aby mu dali pusu na dobrou noc.

„Mohlo by to být tím jménem,“ připustil Armand.

„Ale pochybuješ o tom. Myslíš si, že jde o něco jiného.“

„Panebože,“ vydechl Olivier, když se za nimi přišel podívat a vyhlédl z okna. „Myslím, že na to ještě nejsem připravený.“

„My taky ne,“ přiznala Reine-Marie, když sledovala jeho pohled k bílé, zasněžené návsi. „Člověk by řekl, že je, ale vždycky ho nepříjemně překvapí.“

„A přichází dřív a dřív,“ dodal Armand.

„Přesně tak. A připadá mi, že je čím dál drsnější,“ připojil se Olivier.

„Ale stejně má svůj půvab,“ vydechl Armand.

Olivier ho zpražil pohledem. „Půvab? To měl být vtip?“

„Ne, je krásná. Ale samozřejmě se umí zprotivit, když se drží moc dlouho,“ opáčil Armand.

„To mi povídej,“ ucedil Olivier.

„Omrzí se,“ dodala Reine-Marie.

„Omrzí se?“ zopakoval po ní Olivier.

„Ale mít ty správné pneumatiky pomáhá,“ dodala.

Olivier položil prázdný košíček od croissantů zpátky na stůl. „O čem to tady proboha mluvíte?“

„Samozřejmě o zimě,“ odpověděla Reine-Marie. „O prvním sněhu.“

„O čem jsi mluvil ty?“ zeptal se Armand.

„O Ruth,“ opáčil Olivier a ukázal z okna na starou ženu o holi a s husou pod paží, která se blížila k bistru. Stará, studená a protivná.

Vešla dovnitř a rozhlédla se po lokálu.

„Máš pravdu,“ prohlásil Olivier, „správné pneumatiky by to vyřešily.“

„Buzíku,“ zamumlala Ruth, když se probelhala kolem nich.

„Ježibabo,“ utrousil Olivier, zatímco sledoval, jak se stará básnířka usazuje na svoje oblíbené místo u krbu. Otevřela peřináč, který využívali jako odkládací stolek, a vyndala z něj hrst papírů.

„Pomáhá mi roztřídit ty věci, co jsme našli při rekonstrukci za obložením,“ vysvětlil Olivier. „Pamatujete?“

Armand přikývl. Když před lety Olivier a jeho partner Gabri přebudovávali bývalé železářství na bistro, museli kvůli modernizaci rozvodů vody i elektřiny sundat obložení stěn a za ním našli spoustu věcí. Mumifikované veverky, oblečení, ale z větší části šlo o nejrůznější papíry. Noviny, časopisy, reklamní letáky, katalogy použité místo izolace, jako by slova dokázala někomu udržet zimu od těla.

Jenže proti quebecké zimě už lidé v průběhu času vrhali dost plamenných slov, ale žádná z nich sníh zadržet nesvedla.

V tom zmatku, který při renovaci panoval, prostě papíry hodili do starého peřináče a zapomněli na ně, borová truhla celá léta stála před krbem neotevřená. Za tu dobu se na ní vystřídala řada uvelebených nohou a bezpočet sklenic s vínem, café au lait, talířů s místními sýry, paštikou a bagetami, než před několika měsíci znovu objevili ty papíry.

„Pochybuju, že tam je něco cenného,“ podotkl Olivier, když se od Ruth, které naservíroval její obvyklou snídani sestávající z irské kávy a slaniny, vrátil ke stolu Gamachových.

„Jak vůbec může být ještě naživu? Z čeho žije?“ zeptala se Reine-Marie.

„Ze žluči,“ odpověděl Olivier. „Je zosobněná zloba a ta nikdy neumírá.“ Podíval se na Reine-Marie. „Asi bys jí nechtěla pomoct, viď?“

„No, kdo by nechtěl pracovat se zosobněnou zlobou?“ opáčila.

„Sama víš, že jakmile do sebe naleje pár panáků, už je prostě jen jedovatá,“ pokračoval Olivier. „Prosím, prosím. Ruth trvalo dva měsíce, než v té hromadě postoupila o centimetr. Potíž je, že ona to jen nepřelétne pohledem, ale úplně všechno čte. Včera strávila celý den na jednom čísle National Geographic z roku 1920.“

„Byla bych na tom stejně, mon beau,“ ujistila ho Reine-Marie. „Ale víš co? Jestli s tím Ruth bude souhlasit, ráda jí pomůžu.“

Po snídani přisedla k Ruth na pohovku, začala se probírat obsahem peřináče a Armand s Henrim zamířili domů.

„Armande!“ křikl za ním Olivier, a když se Gamache otočil, uviděl ve dveřích bistra Oliviera, jak na něj něčím mává.

Byla to jeho složka.

Armand si pro ni doběhl.

„Četl jsi to?“ zeptal se. Jeho hlas zněl právě tak ostře, aby Olivier zaváhal.

„Non.“

Ale jeho upřený pohled Olivier nevydržel.

„Možná. No dobře, jen jsem do toho nakoukl. Viděl jsem její fotku. A jméno. A možná i něco o ní.“

„Merci,“ poděkoval Armand, vzal si od něj desky a obrátil se k odchodu.

Cestou domů Armand přemýšlel, proč na Oliviera tak vyjel. Na deskách byl sice nápis „Důvěrné“, ale Reine-Marie to ukázal a po pravdě nešlo o žádné státní tajemství. A kdo by nebyl v pokušení nakouknout do papírů označených jako důvěrné?

Jestli bylo o Olivierovi něco známo, tak to, že vůči pokušení rozhodně není imunní.

Gamache také přemítal, proč tam ty desky vlastně nechal. Doopravdy na ně zapomněl?

Byla to chyba, nebo to udělal záměrně?

Konec ukázky

Table of Contents

JEDNA