Copyright © Arcturus Holdings Limited, 2019

Translation © Jan Šindelka, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7103-3

Pro Bernieho Bluesteina, příslušníka 603. speciálního kamuflážního praporu ženistů 23. velitelství speciálních sil v letech 1944–1945, jehož hlas na stránkách této knihy dává tvář nezlomné lidské odvaze. A pro Frederica Foxe, jehož neuvěřitelný deník jednotky je trvalou poctou útrapám i triumfům chrabrého 23. velitelství.

„A koneckonců, co je to lež?

Nic než pravda v přestrojení.“

George Gordon, lord Byron

(Don Juan, zpěv XI., překl. Tomáš Vondrovic)

„Do druhé světové války vnesli šoubyznys.“

Plukovník Harry L. Reeder, velící důstojník 23. velitelství speciálních sil

„Jen málokdy, pokud vůbec, se našla tak malá skupinka mužů, která měla tak velký vliv na výsledek velkého vojenského tažení.“

Z přísně tajného hlášení Armády Spojených států

Předehra

Německý kulomet MG 42, pokrytý jemnou vrstvou rosy, se ve svitu měsíčního úplňku tlumeně lesk v odstínu modročerné. Hlaveň mířila na prostornou, ztemnělou louku. Její vzdálený západní okraj lemoval hustý les, nad nímž se vznášela vrstva oparu. Na východním okraji lesa podél louky panoval klid, navzdory divizi tankových granátníků SS, kteří se krčili ve vysoké trávě mezi jedlemi nebo koukali zpoza poklopů zaparkovaných tanků a hleděli do mlhy. Klid vládl i o kus dál za nimi. V mírném svahu les řídl. V těch místech klečeli u vyrovnaných dělostřeleckých granátů dělostřelci v ostrých stínech, které v měsíčním svitu vrhala jejich hrůzostrašná děla ráže 88 mm. Tam, na okraji louky, byla rozmístěna jedna celá německá divize. S prstem na spoušti, připravena odrazit nepřátelský útok. Naslouchali.

Zato domýšliví Američané na opačné straně louky se svými záměry nijak netajili. Tanky Sherman M4 vrzaly a rachotily po hřebeni na svá výchozí postavení. Žádná kouřová clona ani mlha nedokázala zakrýt ten rachotivý zvuk, hrdelní zachroptění, když řidič sešlápl plyn, řinkot převodovky při řazení a hrčivé otáčení věže. Bavorský kulometčík, bedlivě naslouchající na okraji louky, dokázal rozpoznat výkřiky v angličtině, jak obrněná vozidla směřovala k přiděleným ostřelovacím pozicím a východištím. Vítr do tváře mladíka z Bavor zavanul nasládlý pach palivových spalin. Skoro je svými vyschlými rty mohl ochutnat.

Celý tento den, i dny předcházející, odposlouchávali němečtí radisté, jak americká obrněná divize shromažďuje síly: tanky, polopásová vozidla, nákladní vozy plné mužů, všechno za řevu povelů směřovalo sem a tam – na shromaždiště, k vodním zdrojům, ke skladištím zásob. Letoun Fieseler Storch, který ve velké výšce prováděl letecký průzkum, přinesl snímky, na nichž byly ledabyle zamaskované tanky, dělostřelectvo a malé přistávací plochy pro lehká průzkumná letadla. Německé průzkumné letadlo jen tak tak uniklo protivzdušné palbě. Špioni v civilu, ponechaní ve vesnici, aby tam zapřádali hovory s Američany, se vraceli s fotografiemi nárameníků příslušných útvarů, symbolů na náraznících džípů a cedulí – ty byly snad všude, kam jen oko ohlédlo, ukazovaly dokonce i k latrínám, které šlo klidně vyhledat po čuchu. Americká obrněná divize se nacházela přesně tam, kde se čekalo, že se nacházet bude. Přesně tam, kde ji očekával německý abwehr.

Falešný úsvit postupně barvil oblohu do modrošedé a muži obsluhující kulomet MG 42 už podesáté překontrolovávali nábojové pásy, ukousli si salámu a tmavého chleba ze zásob, zkontrolovali závěr zbraně a protahovali své přeleželé nohy. Nepřítel se blížil. Napínali zraky skrz otevřená mířidla a hledali cíle. Rosa jim stékala po přilbách. Kde jenom vězí?

Po jejich levici dopadl dělostřelecký granát, pak další. Odkud to přichází? Celé levé křídlo zachvátil kouř a plameny. Kulometčíci se ohlédli dozadu a uviděli liduprázdnou plochu, která se objevila, když se zvedla mlha. Němečtí důstojníci zařvali! Palba na levém křídle neustále sílila bojem z blízka.

Bavoři obsluhující kulomet začali rychle demontovat zbraň. Škrábali se ze svého zákopu, spěšně šátrali v krabicích s náboji a řinčeli nábojovými pásy. V hrdlech se jim rozrušením tajil dech. Německý kulometčík, v rukou svírající kluzkou zbraň, letmo pohlédl za sebe na ztichlou plochu, na níž se předtím nacházela celá jedna americká obrněná divize. Teď byla ta tam. Pak se znovu objevila na míle daleko po jeho levém boku. Běžel, pokoušel se dohnat své mužstvo. Nechal přízraky přízraky – ale nepřestával se ohlížet přes rameno.

Úvod

„Být, či nebýt…“ –

… ptá se klam

Každý národ, který čelil armádám Adolfa Hitlera, narazil na dobře vyzbrojený a bojem zocelený válečný stroj. Ten povstal z popele svého předchůdce z první světové války, oděl se ostřím fanatismu a jeho političtí vůdci se ve snaze o opanování Evropy neštítili genocidy ani zrady. Západní státy, naprosto nepřipravené na jeho organizovanost a vůli, na nesmiřitelnost a absenci soucitu, před ním nakonec padly na kolena. Ukázalo se, že boj se zvrhlým smýšlením lidí, kteří tento monstrózní stroj vybudovali a řídili ho, se neobejde bez nějakého toho trumfu v rukávu. Postup nepřítele bylo zapotřebí zpomalit a svést ho na scestí. Spojenci potřebovali získat čas, a to pomocí lsti a nenápadnosti. Svobodný svět povolal do zbraně svůj rozum a vyslal ho do boje.

Jako klíčový prvek se osvědčilo klamání nepřítele, okořeněné porcí strategické teatrálnosti. Když se rozehřměly první detonace německého dělostřelectva a pum, obyvatelé britských ostrovů se bez váhání pustili do nápravy škod. Za staletí zkušeností s nejrůznějšími formami válčení si na bojišti osvojili otevřenou mysl a schopnost přicházet s tvůrčími řešeními, jimž nechyběly představivost ani propracované lsti. Kamufláž a klam se špetkou scénického mistrovství budou Němce mást, a zachrání tak při válečných taženích tisíce životů, ať už to bude v severní Africe či Středomoří nebo během invaze do Evropy a následného postupu do samotného srdce Hitlerovy třetí říše.

Po úspěších v severní Africe a ve Středomoří použila spojenecká vojska britskou ostrovní pevnost jako odrazový můstek k útoku na „pevnost Evropu“. Nyní Spojenci stáli před vůbec nejobtížnějším úkolem, a to se týkalo i matení nepřítele. Komplexní sbírku zkratek a kódových jmen, jako byly OVERLORD, NEPTUNE, FORTITUDE, QUICKSILVER a FUSAG, doplnili ještě další úrovní klamu. Zatímco němečtí velitelé ve svých bunkrech sebevědomě očekávali Götterdämmerung (soumrak bohů), tedy naprosté a konečné zničení spojeneckých vojsk, odpovědí chytrých mozků z řad Spojenců byla imaginární invaze – na pochod se vydala armáda duchů.

Dne 6. června 1944 Hitlerovi generálové a náčelníci výzvědných služeb pozorně sledovali pobřežní linii Norska a Pas-de-Calais a pátrali po známkách dlouho očekávané invaze Spojenců. Kde ale vězela všechna ta vyloďovací plavidla, jimiž byly britské pobřeží, řeky a estuáry doslova posety? Kam se poděly perutě bombardérů nad atlantickým valem v okolí Calais? Kde že se zpozdil drtivý nástup 1. skupiny armád Spojených států (tzv. FUSAG, First United States Army Group) generála Pattona?

Německému vrchnímu velení sebevědomí nechybělo. Příliv informací od špionů a zvědů abwehrua dat z leteckého průzkumu, který probíhal nad Británií, byl nepřetržitý a ověřený z více zdrojů. Informace nacistické špionážní sítě potvrzovaly rozhodnutí německých generálů. Svou tankovou armádu a ostřílené prapory poslali přesně tam, kde je chtěli mistři přeludů mít – daleko od Normandie, od hlavního válečného jeviště.

Adolf Hitler se nechal nachytat spojeneckou lstí a prohlásil, že invaze v Normandii je jen šaráda, přepad, pouhá vedlejší epizoda, jejímž cílem je odčerpat drahocenné zálohy a vylákat jeho vojáky z nedobytných betonových bunkrů u Pas-de-Calais. Dokonce i nejbystřejšího německého velitele, „Pouštní lišku“ polního maršála Erwina Rommela to ošálilo do té míry, že 6. červen – den samotného spojeneckého vylodění v Normandii – trávil u sebe doma ve Ville Lindenhof v německém Bádensku-Württembersku a pořádal oslavu narozenin své manželky.

První akt evropského tažení Spojenců se vydařil. Spojenci si se zdarem klestili cestu normandskými písky, s důsledky sice poněkud pochmurnými, avšak přijatelnými. Jednání druhé a třetí se odehrávalo ve Francii a Nizozemí a k rozuzlení děje celého dramatu došlo na březích Rýna. Spojenecké vojáky, valící se evropským válčištěm směrem na východ, doprovázela malá skupinka komediantů, šašků, šarlatánů a kouzelníků. Tito váleční čarodějové a iluzionisté tvořili americké 23. velitelství speciálních sil – spojené velitelství o síle 1100 mužů, které dovedlo úspěšně napodobit skutečné prapory, sbory, ba dokonce i celé armády. To byla armáda duchů.

V květnu roku 1945 přišel konec války a s ním na dalších 40 let zmizely v archivních složkách s označením „PŘÍSNĚ TAJNÉ“ také informace o činech této jednotky přeludů. Ve světě moderních technologií satelitního zobrazování, počítačem generovaných a monitorovaných globálních komunikací a „neviditelných“ zbraní se zdá, že vynalézavost a kamufláže armády duchů jsou jen kuriózními artefakty z dávné minulosti. Avšak současná digitální kouzla a čáry stojí na bedrech konkrétních Britů a Američanů, na nápaditosti a schopnostech obyčejných vojáků i nejrůznějších vědců nadaných tvořivostí, kteří dokázali ošálit nepřítele a za druhé světové války zachránili tisíce životů – spojeneckých i německých. Náš příběh vypráví o tom, jak vznikaly a vyvíjely se tyto přeludy a neexistující jednotky, vypráví o umělcích a kouzelnících stojících v první linii, kteří operovali v tichosti a utajení. Na úspěchy armády duchů ve vojenských archivech dlouho padal prach, až o čtyři dekády později znovu ožily v literární podobě. Ku pomoci nám byl při vyprávění tohoto příběhu jeden z dosud žijících příslušníků armády duchů – bývalý svobodník, pětadevadesátiletý Bernie Bluestein, jenž tomuto úžasnému příběhu propůjčuje hlas umělce i vojáka. V roce 2018 se konečně Berniemu a 23. velitelství speciálních sil dostalo zaslouženého ocenění a byl jim na evropském válčišti druhé světové války vztyčen památník. Tam, kde sehráli svou největší úlohu a podařilo se jim oklamat samotného Adolfa Hitlera.

Kapitola 1

DĚDICTVÍ NENÁPADNOSTI

Když druhá světová válka začala i pro britské ostrovy, neměl Britský expediční sbor žádnou oficiální strategii klamání nepřítele. Ne že by se už předtím nedělaly studie: existovaly projekty, podle kterých se letecké základny přemalovaly tak, aby nevypadaly jako letecké základny; střechy budov zapojených do válečného průmyslu dostaly nátěr obytných domů. Torpédoborce a křižníky Královského námořnictva byly vyvedeny v šedivých, modrých a bílých klikyhácích napodobujících odlesky na vodní hladině (tzv. dazzle painting), které měly zastřít jejich charakteristické tvary. Miliony galonů barvy přišly doslova nazmar. Tahle chaotická změť nejrůznějších projektů však přitáhla pozornost mnoha zvědavých výtvarníků a návrhářů, kteří přišli vyzvídat do odvodových kanceláří a nabízeli tam své služby.

Mezi nimi byl i třiačtyřicetiletý Freddie Beddington. Ten po skončení první světové války, jejíchž bojů se účastnil, navštěvoval Slade School of Art, kde vystudoval výtvarné umění. Díky dobrému zraku za války sloužil jako odstřelovač a jeho úkolem bylo nehybně ležet v bahně kdesi ve Flandrech. Pod pomačkaným maskováním dle vlastního návrhu, vyrobeným z listí, klacíků a trsů trávy, ho vůbec nebylo vidět, a tak mohl efektivně střílet Němce. Vzorem pro jeho kamufláž mu byla sama příroda: pozoroval koloušky se srstí tečkovanou bílými skvrnami, ještěrky měnící barvu a hmyz, který napodoboval dravce nebo před očima splynul se stromovou kůrou a zelenými větévkami.

Během vysokoškolských studií se seznámil s mnoha výtvarníky a návrháři. Když vypukla další válka, Beddington se nahlásil u Válečného úřadu. Ke svému překvapení dostal funkci poradce pro kamufláž u velitele ženistů Britského expedičního sboru ve Francii. Za úkol dostal zapojit do válečného úsilí umělce. Jeho starší bratr Jack už tehdy působil u filmu – natáčel reklamy pro společnost Shell-Mex and BP. Lidi, které znal z uměleckých sfér, byli přirozenými adepty na nábor do Freddieho nově vytvořeného Střediska školení a vývoje kamufláže.1

Zhruba ve stejnou dobu se na scéně objevil Geoffrey de Gruchy Barkas. Další veterán z první světové války se setkal s Jackem Beddingtonem při natáčení pro společnost Shell-Mex. Barkas si jako filmař žil dobře. Avšak vyhlídka, že by tutéž práci mohl dělat u Britského expedičního sboru, ho doslova nadchla. Přihlásil se a doufal, že ho rychle přidělí k filmové práci pro válečné úsilí. Místo toho ho však poslali do Schvalovacího odboru Poštovního a telegrafního cenzorského úřadu, kde akorát přendával papíry z jednoho šuplete do druhého.

Tvůrce propagandistických snímků Jack Beddington – na fotografii s filmovou hvězdou Rosalind Russellovou – spolu se svým umělecky založeným bratrem Freddiem pomohl kamufláži získat v armádní mašinerii přednostní postavení.

Dne 1. září 1939 ve 4:45 hodin Němci napadli Polsko. O dva dny později vyhlásilo Německu válku Spojené království, které se zavázalo Poláky bránit. Bezprostřední reakce na západní frontě však byla mizivá a během „podivné války“ proti sobě osm měsíců nečinně stála pozemní vojska a čekala, až něco prolomí jejich nudu. Barkas se zoufale snažil dostat od své práce kancelářské krysy a požádal o pomoc Jacka Beddingtona. Beddington, který nyní jako o závod chrlil britské propagandistické válečné týdeníky, se zmínil, že by stálo za pokus zkusit to v kamuflážním středisku jeho bratra Freddieho. Barkas se toho stébla chytil a zažádal u Beddingtonova bratra o pohovor. Avšak místo Freddieho se Barkas dostal před kapitána Richarda M. Buckleyho.

Konec ukázky

Table of Contents

Předehra

Úvod

Kapitola 1 DĚDICTVÍ NENÁPADNOSTI