Pro vojáky, námořníky, letce a mariňáky,

kteří se nevrátili domů,

a pro naše děti, které nejsou ještě dost velké na to,

aby si tuto knihu přečetly.

Přeložil Stanislav Tumis

THE TERMINAL LIST

Copyright © 2018 by Jack Carr Enterprises, LLC

All rights reserved.

Translation © Stanislav Tumis, 2020

ISBN 978-80-242-6684-8

„Procházel tady chlapík,

který si zapisoval seznam provinilců.“

Neznámý autor

Předmluva

Tato kniha vypráví příběh o odplatě.

Na seznamu smrti zkoumá, co by se mohlo stát, kdyby se vrcholní predátoři, nejzdatnější válečníci, dostali do situace, z níž už není cesty zpět. Vypráví o tom, co by se mohlo dít, kdyby všechny společenské normy, zákony, předpisy, mravní a etické zásady ustoupily mužům mimořádných schopností, zoceleným válkou, kteří by se vydali na cestu pomsty – mužům, kteří jsou ve skutečnosti již mrtví.

Tato kniha by nevznikla bez úsilí mého dobrého přítele a kolegy Keitha Wooda. Ačkoli se jeho jméno neobjevuje na přebalu knihy, je stejně tak jeho jako moje. Na veletrhu zbraní (SHOT Show) v Las Vegas jsme si podali ruce na to, že si splníme náš společný celoživotní sen napsat román. Tohle je výsledek.

Vzhledem k citlivému charakteru bezpečnostních prověrek, které se na mě vztahovaly, když jsem sloužil v armádě u Navy SEAL, se ode mě vyžadovalo, abych předložil jakýkoli psaný materiál, který je určen k veřejnému vydání, včetně beletristických děl, Ministerstvu obrany Spojených států amerických. Abych tuto povinnost podle zákona splnil, předložil jsem rukopis ministerskému úřadu pro bezpečnostní kontrolu (DOD Office of Prepublication and Security Review) před vydáním knihy a úřad mi ho poslal „vyčištěný a upravený“ zpátky. Během psaní mě stálo hodně času a energie, abych nevyzradil žádnou taktiku, techniku či postup používaný v armádě. Poslední věc, kterou bych chtěl udělat, bylo prozradit nepříteli něco, co by mu případně mohlo poskytnout nějakou výhodu na bitevním poli. Proces vládní kontroly má ale svůj smysl a díky tomu, že jsem měl tu čest bránit tento velký národ ve válce, jsem stále vázán svými dřívějšími závazky, abych si nechal svůj rukopis prověřit. Vládní redakční úpravy jsou v knize zahrnuty v podobě oprav a začerněných míst.

I když jde o beletristické dílo, každá scéna se odvíjí z emocí, jež jsem za posledních dvacet let své služby v armádě zažil během událostí ve skutečném světě. Tyto pocity spojené s dobou, již jsem strávil v boji, dodávají knize na autenticitě. Věřím, že díky nim bude tento příběh napínavější.

Ačkoli doba, kterou jsem prožil jako příslušník SEAL, ovlivnila volbu hlavního hrdiny románu, nejsem James Reece, který je mnohem schopnější, duchaplnější a inteligentnější, než jsem kdy doufal, že sám budu. Ale přestože nejsem James Reece, rozumím mu. Má zkušenosti, výcvik, schopnosti a odhodlání, aby naplňoval spravedlnost podle svých představ.

Kniha vypráví také příběh o dohlížení a ovládání. Koncentrace moci na federální úrovni pod záminkou veřejné bezpečnosti se stala národní tendencí a mělo by se jí za každou cenu bránit. Rozleptávání práv občanů, jakkoli pozvolné, znamená pomalou smrt svobody. Dosáhli jsme bodu, kdy je moc federální vlády taková, že se jejím cílem může stát v podstatě kdokoli, koho si vybere. Nedávná obvinění, že vládní agentury se mohou zaměřit na politické oponenty, by měla zneklidňovat všechny Američany, bez ohledu na jejich stranické preference. Revizionistické názory na ústavu, které se objevují u oportunistických politiků a nezvolených soudců s politickým programem, jenž by přehodnotil Listinu práv Spojených států amerických a odňal moc lidem a upevnil by ji na federální úrovni, ohrožují nejzákladnější principy republiky. Jako svobodní lidé bychom se všichni měli starat o to, aby federální moc nadále zůstávala pod naší kontrolou. Základní hodnota svobody je tím, co nás odděluje od zbytku světa. Jsme občané, nikoli poddaní, a musíme být vždy ostražití, abychom jimi i nadále zůstali.

Jack Carr

6. srpna 2017

Park City, Utah

Prolog

Člověk nemusí být žádný velký stratég, aby si dokázal vybrat to správné místo. Lidé se rádi drží svých zvyklostí, někteří striktněji než jiní. A účetní podle všeho na své rutině dokážoul pět téměř jako řeholníci. Každý rok od 1. června do 1. listopadu trávil Marcus Boykin ve svém horském domě ve Star Valley Ranch ve Wyomingu. Název Star Valley1 zněl pro klienty realitních kanceláří z východního i západního pobřeží daleko přitažlivěji než jeho předešlé jméno – Starvation Valley^2. Oblast obývala skupina boháčů přistěhovalých odjinud, a to z ní v převážně zemědělském západním Wyomingu udělalo pomyslný proužek civilizace plný milionářských sídel v části země jinak zabydlené farmáři a kovboji.

Každé pondělí, středu a pátek vstával Boykin časně. Poté, co se usadil ve svém stříbrném Mercedesu G550 SUV, vyrazil do osmdesát kilometrů vzdáleného Jacksonu, jenž mohl být ve Wyomingu považován téměř za metropoli. S letní populací bankéřů a manažerů investičních fondů by mohl směle soupeřit s Hamptons a byl jediným místem široko daleko, kde jste si mohli dát večeři ve špičkové restauraci s lahví vína za 800 dolarů. V Jacksonu mohl Boykin usrkávat latté a přečíst si Wall Street Journal ve společnosti dočasných obyvatel z New Yorku, Greenwiche, Bostonu a Los Angeles – podobných jako on. Tři dny v týdnu se mohl setkávat se skutečnými lidmi, a ne jen netrpělivě čekat, až mu některý z jeho přátel okomentuje status na facebooku. Večeře v Rendezvous Bistro byly daleko lahodnější a rozhovory zajímavější, než když jako obvykle jídal sám na terase svého domu, bez ohledu na to, jak velkolepý výhled měl před sebou.

Americká dálnice číslo 89 se vinula od severu k jihu příkrým údolím, jež tvoří hranici mezi státy Wyoming a Idaho. Zavlažované louky poblíž silnice leží ve stínu ostrých, tři tisíce metrů vysokých vrcholů na východě a nižších kopců na západě. Na sever od městečka Alpine odbočuje silnice do Jacksonu směrem na východ, pokračuje podél Snake River a stoupá do hor Bridger-Teton National Forest. V tomto místě dosahuje zubatá linie hřebenů Tetonských hor téměř až k silnici a působí jako vysoké zaoceánské parníky kotvící vedle asfaltového mola. Tři metry od dobře udržované silnice začíná terén tak drsný jako skoro všude ve vnitrozemí Spojených států. Krajina je domovem trofejních jelenců ušatých a obrovských jelenů wapiti, stejně jako mnoha medvědů baribalů, občas i losů amerických. Jelikož Boykin nikdy nedržel v ruce zbraň a v životě nelovil, absolutně ignoroval skutečnost, že 15. září, které letos připadalo na pondělí, bylo zahajovacím dnem sezony honů na jeleny v Regionu G státu Wyoming.

• • •

Odpoledne předcházejícího dne začal James Reece stoupat po stezce, která vedla po té straně hory, jež nepřiléhala k dálnici. Pěšina začínala kousíček od silnice, ale autem si člověk na to místo musel zajet mnoho kilometrů. Výhledy z dálnice byly pro většinu sezonních usedlíků Boykinova typu nejbližším kontaktem s odlehlou divočinou. Ačkoli pěší túra od vozu Reeceovi zabrala pouhých pár hodin, působilo to, jako by přišel z jiného světa. Měl lehký batoh s nylonovým pouzdrem na pušku, které bylo připnuté po straně, vysoce odolné lovecké maskovací oblečení od firmy Sitka a turistické boty značky Salomon, jež ho doprovázely při nesčetných operacích po celém světě. Pokud by se procházel wyomingskou divočinou v tradičním maskovacím oblečení odstřelovačů typu Hejkal a s puškou velké ráže, vyjímal by se tam stejně jako muž, který by se potuloval po horách ve smokingu. V loveckém ale snadno zapadl, podobně jako kdokoli v modrém obleku na letištním terminálu. Anonymní telefonát o pytlácích losů na jih od Jacksonu, kterého byl Reece nepřiznaným autorem, pravděpodobně zburcoval každého příslušníka lesní stráže v regionu. Ale i kdyby nečekaně narazil na jakoukoli kontrolu, lovecké oprávnění a visačka na ulovené jeleny v kapse z něj dělaly jen dalšího lovce na stopě vysoké během nejrušnějšího dne roku.

Mohl vyrazit v noci a vzít si čelovku nebo použít zařízení na noční vidění, ale plánoval se dostat na místo ještě před setměním. Bylo by hloupé zvrtnout si kotník nebo si v těžkém terénu způsobit ještě horší zranění. Navíc už se nemohl dočkat, až vyrazí. Nastudoval si podrobně reliéf krajiny na mapách a satelitních snímcích, ale i tak si před dvěma dny cestu prošel, aby se ujistil, že to dole vypadá stejně jako ze vzduchu.

Svahy byly příkré a vysoké. Nezáleželo na tom, v jak dobré kondici jste byli v úrovni hladiny moře, ocitnout se o dva a půl tisíce metrů výš představovalo úplně jinou zátěž. Reece se zastavil, aby popadl dech a osvěžil se vodou z hadičky připnuté k popruhu. Cítil, jak ho pálí svaly na nohou a plíce se dožadují kyslíku. Termoregulační oblečení měl navzdory teplotě kolem deseti stupňů Celsia propocené, takže si rozepnul zip, aby některé části těla alespoň částečně ochladil. Nespěchal, ale pohyboval se účelně. Zjevné to bylo, když stoupal po úbočí hory ke svému cíli.

Vyvýšené místo, které si vyhlédl, vypadalo právě tak, jak je opustil. Byla to štěrbina ve tvaru U, vzniklá působením eroze na horské úbočí a přístupná jen z přední strany. Existovala minimální šance, že by jej v této pozici zezadu zaskočil nějaký lovec či strážce, který by zrovna procházel lesem. Pokud by se k němu kdokoli blížil zepředu, spatřil by ho dlouho předtím, než by se k úkrytu dostal. Vybrané místo poskytovalo výhled na dálnici, která vedla průsmykem mezi dvěma příkrými horami. Reeceova pozice se nacházela nedaleko vrcholu druhé hory, pokud byste jeli směrem k Jacksonu.

Jako jeskyně bez střechy jej toto místo chránilo nejen před slídivýma očima lovců, kteří odpoledne před začátkem sezony dalekohledy pozorovali jeleny, ale především před větrem a chladem, jelikož přes noc teplota klesla dokonce pod bod mrazu. Vyjmul z pouzdra zbraň a položil dolů k ústí štěrbiny batoh, aby její hlaveň nebyla zespoda viditelná. Byla to puška Echols Legend, kterou zkonstruoval puškař v Utahu. Hodnota této ručně vyráběné zbraně dosahovala úrovně několika Reeceových měsíčních platů u námořnictva. Dostal ji darem od svého otce po prvním nasazení po 11. září a patřila mezi nejcennější věci, které vlastnil. Plánoval si, že se bude více věnovat lovu poté, co ukončí aktivní službu a nechá se zaměstnat v soukromém sektoru. Puška měla komoru pro náboje ráže.300 Winchester Magnum, a přestože vážila daleko méně než odstřelovačské pušky, které používal v zámoří, byla přesnější. Místo tradičního loveckého teleskopu si namontoval teleskop na noční vidění značky Nightforce NXS 2.5-10x32mm, tedy stejný dalekohled, který používal v práci. Přední část pušky položil na batoh a pažbu pak na střeleckou podložku. Na břiše se zbraní podepřenou vepředu i vzadu dokázal držet pušku tak pevně jako při závodní střelbě s podpěrou. Jak osobní, tak nákladní auta projížděla přes horské sedlo směrem na západ. Reece zkusmo mířil na místa řidičů za čelním sklem, aby si vše správně načasoval. Výletníci a zdejší usedlíci, kteří cestovali v pozdním odpoledni po horské silnici, neměli ponětí o tom, že se ocitli v nitkovém kříži jednoho z nejschopnějších válečníků země.

Spokojen s tím, že jeho pozice je zajištěná a že má ideální úhel na terč, odplazil se do zadní části svého útulného horského hnízdečka a zapálil turistický vařič, na němž si ohřál vodu na svou instantní večeři. Když slunce kleslo za obzor, venku se výrazně ochladilo, takže si Reece zalezl do spacáku. Vybavil si poslední vzpomínku na svou dcerku, její blonďaté kudrnaté vlásky a slzy v odvážných modrých očích, jež se snažila přemáhat při loučení s tatínkem, kterého odveleli na jeho poslední bojovou misi. Je to jen na šest měsíců a vrátím se už jednou provždy domů, slibuju. Před očima viděl její tvář, přilepenou na sklo letištního terminálu, když nastupoval na palubu letadla. Nejtěžší částí každého nasazení bylo několik prvních týdnů, krátce poté, co voják opustil domov, a potom ke konci, když začal přemýšlet o návratu. Byla to Reeceova poslední mise za mořem, a díky tomu bylo světlo na konci tunelu o něco jasnější. Konečně se přiblížil k závěru neustálého monotónního opakování rutinních úkonů cvičení/nasazení/cvičení, jímž se svými parťáky z Navy SEALs procházel více než deset let.

Zachumlaný ve spacáku pod světelnou show hvězdné oblohy, kterou si nikdy neužije obyvatel města, spal nejklidněji za několik posledních týdnů. Nebudilo ho vědomí, že noční můra, kterou prožívá, je skutečná. Nenatahoval ruku na druhou stranu postele, aby se dotkl své ženy, která tam neležela. Neslyšel tichý pláč své dcerky, která se už nikdy nepřijde přitulit k němu do postele, aby ji ochránil před strašidlem.

Když hodinky zapípaly, že je pět ráno, už nespal a upřeně hleděl na Orion. Napil se z lahve s vodou a posnídal energetickou tyčinku. Přesunul se do střelecké pozice a trpělivě čekal na východ slunce.

• • •

Marcus Boykin byl ranní ptáče jako téměř každý, kdo pracuje ve finančnictví. Buď jsi vzhůru a makáš, anebo spíš a jiný dravec tě slupne jako malinu. V iPhonu zkontroloval předpověď počasí a pak se nasoukal do značkových džínů a obul si hnědé italské mokasíny. Přes růžové tričko Lacoste si navlékl svetr Patagonia. Na hlavu si dal baseballovou čepici Yankees, aby zakryl počínající pleš před mladinkou servírkou, kterou se aktuálně pokoušel dostat do postele. Pro něj to nebyla Sarah, která vystudovala environmentální inženýrství a tvrdě dřela, aby si vydělala na magisterské studium. Pro něj to byla jen „ta servírka“. Jeho pokusy dostat se jí do kalhotek byly zatím neúspěšné, ale do karet mu hrálo, že ona má hluboko do kapsy, zatímco on je boháč. Dříve nebo později ale přijde den, kdy se Sarah opije, přestane být ostražitá, a on tam bude, aby využil příležitosti. To, že bydlel tak daleko odsud, mu situaci trochu ztěžovalo, takže uvažoval o tom, že pronajatý byt ve městě by značně zlepšil jeho vyhlídky na úspěšné završení plánu. Z mramorové kuchyňské desky si vzal klíče a tlačítkem nastartoval vůz. Bylo mrazivé počasí a Boykin chtěl, aby v jeho SUV bylo příjemně, aby hřálo topení a sedadla byla vyhřátá, než si uvaří na cestu kávu a vyrazí. Otevřel obrovské dubové vstupní dveře a vzal si telefon. Chtěl, než ztratí wifi signál, sdílet na twitteru fotku oranžové záře východu slunce deroucího se přes hory. Po cestě bylo mobilní připojení velmi špatné a zlepšilo se až v Jacksonu. Ve skutečnosti ho obrázek svítání příliš nezajímal. Bral to tak, že slunce stejně bude dělat každý den to samé. Chtěl jen, aby mu přátelé na obou pobřežích záviděli. Tohle pomyšlení ho zahřálo u srdce. Když se soukal do auta a vyrážel dolů po horské silnici k americké dálnici číslo 89, přemýšlel, co řekne své servírce, až ji znovu uvidí.

• • •

Boj vyvolává přetížení smyslů, naprostý chaos, zvláště pokud velíte. Hluk střelby, vaší i nepřítele, je ohlušující. Na tělo působí silné tlakové rázy vyvolané výstřely. Výbuchy otřásají vojákovým tělem až do nitra DNA. Muži řvou. Ne proto, že by se báli nebo panikařili. Řvou proto, aby překřičeli hluk a jejich spolubojovníci je slyšeli. Vzduchem sviští svítící projektily, přelétávají rakety, prach z výbuchů a střelby zahaluje okolní svět do mraku, kterého je téměř možné se dotknout. Pokyny ozývající se ve vysílačce jen zvyšují nápor na psychiku, neboť vyžadují vědomou odpověď. To znamená, že ostatní činnosti v ten moment musí být podvědomé. Identifikace cílů, střelba i výměna zásobníků v pušce, to vše se musí odehrávat automaticky, tak hladce jako řízení auta, řazení a ovládání plynového pedálu, když zrovna řidič hovoří s někým přes mobil. Velitel se musí ještě více povznést nad všudypřítomný chaos a nemyslet jen na vlastní přežití. Musí řídit palbu a pohyb celé složky a odolávat instinktu stát se jen jednou oddělenou součástkou, jednou zbraní v boji. Ve změti zrychlené psychiky se odehrává neustálý proces rozhodování. To je úkol velitele.

Reece obklopoval dokonalý opak chaosu. Jeho smysly neregistrovaly nic nepřirozeného, jen ševelení bříz ve větru a uklidňující šum přírody doprovázející nádherný horský úsvit. Nebylo tu rádio, nikdo s ním nekomunikoval, zaslechl jen občasný hukot osobních aut a pick-upů z dálnice. Vzdálenost ke svahu silnice byla přesně 571,5 metru, což znamenalo, že kulka na své trajektorii poklesne o 2,18 metru, než dosáhne svého cíle. Teleskop jeho pušky byl nastaven na asi 90 metrů, takže bylo třeba ručně vyrovnat nastavení zbraně vzhledem ke vzdálenosti. Otočil o 14 dílků, 1,4 miliradiánu, aby kompenzoval rozdíl. Nastavením vzdálenosti se vyhnul tomu, aby musel při střelbě předsadit. Nyní mohl svůj cíl umístit přímo doprostřed kříže svého zaměřovače. V boji využij veškeré výhody, které jsou k dispozici. Takhle brzy ráno vál vítr slabě, což bylo dobré. Poryvy větru v horách byly vždy záludné, dokonce i pro profesionály. Přístroj na měření rychlosti větru mu sdělil, že vítr vane zleva rychlostí 0,9 metru za sekundu. Šlo o slabý vítr, který vyžadoval 15 centimetrů předsazení. Protože poryv větru se však mohl objevit kdykoli, používal miliradiánový teleskop schopný vyrovnání dalšího 0,3 miliradiánu.

Zvuk pneumatik zaslechl dokonce ještě předtím, než přední modrá halogenová světla ozářila cestu a ohlašovala, že SUV stoupá k nejvyššímu bodu dálnice. Stříbrný mercedes byl nepochybně Boykinův. Díky bohu, že Boykin neměl Ford F-150 jako každý druhý v této oblasti. Vozidlo jelo přímo proti němu, což mu usnadňovalo míření. Horší bylo, že jelo zatraceně rychle. Neměl příliš času těšit se z úspěchu svého plánování. Sledoval svůj cíl, sjíždějící dolů z kopce, stejně tak jako to cvičně dělal s dvěma dalšími auty, která jej míjela brzy ráno. Zhluboka se nadechl, nakrátko zadržel dech a potom vydechl, aby se vrátil k přirozenému rytmu nádechu a výdechu, když plíce spotřebovaly vzduch. Zklidnil dech a soustředil se na úkol, jenž se blížil. Záměrný kříž teleskopu přestal opisovat eliptickou dráhu a pouze se nepatrně chvěl zafixován na jednom místě. Dokonce i s pevnou podpěrou to nikdy nebylo tak stabilní jako ve filmech. Mercedes dosáhl rovného úseku silnice a zdálo se, jako by se na chvilku zastavil a přestal se pohybovat dopředu. Reece nemohl vidět řidiče, ne na takovou dálku a ne v tomto osvětlení. Zamířil jen napravo od středu čelního skla a zvolna stiskl spoušť.

Konec ukázky