Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Dobře utajený Skot

Vydání první

Copyright © 2020 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and RVHGraphics3. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2397. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Scot Under The Covers

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Paperbacks, an imprint

of St. Martin’s Publishing Group, New York v roce 2020

Český překlad © 2020 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1484-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1485-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Suzanne Enoch

Dobře utajený Skot

Druhý díl série

Prostopášní Skotové

Kapitola jedna

„Říkal jsem, že stál ve dveřích,“ sděloval Aden MacTaggert s pohledem upřeným na svého staršího bratra Colla, sedícího na velikém černém fríském koni. „Vstoupil, otevřel zobák a začal žvanit jako vždycky a já po něm hodil botu.“

„A praštils ho do hlavy,“ dokončil zamračeně Coll MacTaggert, lord Glendarill. „Když jsi byl ještě napůl opilý, probudil ses z tvrdého spánku a v místnosti bylo skoro tma? Myslím, že jsi po něm asi hodil botu a ta ho vyděsila, když udeřila do zdi, takže omdlel.“

„Omráčil jsem ho,“ protestoval Aden a zpomalil svého kaštanového plnokrevníka Lokiho, protože dorazili na Grosvenor Street a před Oswell House. „Zeptej se Oscara. Ten ti ukáže dokonce i tu bouli, co tvrdí, že má pořád ještě na hlavě.“

„Já bych taky nepřiznal, že jsem omdlel leknutím,“ zabručel Coll a seskočil ze sedla. „Botou se nedá přesně mířit.“

„Nemůžu mluvit za tebe, ale deset liber říká, že já to dokážu,“ opáčil Aden, sesedl a předal Lokiho otěže Gavinovi, štolbovi, kterého si přivezli s sebou, když všichni dostali rozkaz přijet z Vysočiny.

Opravdu od té doby uplynulo teprve pět týdnů? Jako by uteklo celé století od té doby, co lady Aldrissová, matka, které se odcizili, prozradila existenci té zatracené smlouvy, kterou s jejich otcem Angusem MacTaggertem podepsala, když byli tři MacTaggertovi synové ještě škvrňata. Jestli se neožení s anglickými dámami dřív, než se jejich jediná sestra – Eloise, nejmladší ze sourozenců – provdá za svého nápadníka, Francesca Oswell-MacTaggertová přestane financovat Aldriss Park – a tím i životy všech domkářů, farmářů, obchodníků, sloužících a vlastních synů.

„A jak hodláš tu sázku vyhrát?“ odsekl Coll. „Jsme sakra v Londýně. Nemůžeme tady mlátit komorníky botami, to by se na tebe jemní lidé mračili.“

Aden se ohlédl. „Gavine, odnes to vědro přes ulici.“

Štolba ho podezíravě pozoroval. „Já po sobě vod vás nenechám házet botama, pane Adene. Oscar říká, že eště šilhá, když se pokazí počasí.“

„Počkám, až tam nebudeš. Jdi.“

Štolba s povzdechem zvedl vědro a odklusal ulicí. Asi ve vzdálenosti šesti metrů se zastavil a ohlédl se po nich. „Tady?“

„Ne. Pořád jdi.“

Gavin musel počkat, až přejede kočár, a pak pokračoval ulicí dál a pokynul jim ze vzdálenosti zhruba patnácti metrů. Aden kývl. „To by šlo. Uhni z cesty.“

Coll vedle něj usedl na špalek sloužící k nasedání na koně a stáhl si boty. „Budeš druhý,“ řekl. „A jestli dohodím blíž, dlužíš mi dvacet liber.“

Stupňovalo se to rychle a podle očekávání. „Tak házej, než prohraješ kalhoty.“ Aden se opřel zády o litinové zábradlí, lemující přední příjezdovou cestu Oswell House, pokrčil postupně obě nohy a stáhl si holínky. Matku by nepochybně rozladilo, kdyby viděla své dva nejstarší hochy chodit po ulicích Mayfairu bosky a v kiltech, jenomže je neodtáhla až do Londýna z jiného důvodu, než aby si sakra našli manželky. Tak zbrklé rozkazy musely mít nějaké důsledky. „A nápodobně. Dvacet liber, až tě vyklepnu.“

Coll zase vstal, potěžkal holínku v ruce, rozpřáhl se a mrštil jí směrem k vědru, jako by nešlo o skvělou obuvnickou práci, ale o kámen. Kůň se šviháckým jezdcem na hřbetě, kráčející ulicí, uskočil stranou, když bota dopadla vedle něj, poskočila, sklouzla a zastavila se asi dva a půl metru před vědrem a šedesát centimetrů bokem od něj.

„Jářku!“ káral je jezdec a klusem se k nim blížil. „Takhle se…“

„Uhni, náfuko,“ zaujal Aden Collovo místo. „Nepřekážej skotské sázce.“

Švihák zbledl, vyjekl a škubl otěžemi šedáka do strany. „Pohani!“ neslo se vzduchem, zatímco chlapík mizel v postranní ulici.

„Ten má na sobě víc barev než kostelní okno,“ poznamenal Coll.

„Bodejť. Takový mládenec je vidět i potmě.“ Aden uchopil holínku za vršek a těžší podpatek nechal viset dolů. Zhoupl ji dozadu a dopředu, pustil a nechal letět obloukem. Holínka se zvolna otočila vzhůru nohama, bouchla o vědro a pak přistála podrážkou dolů přímo vedle něj.

Gavin hvízdnutím zastavil ledařský povoz. „Objeď to kolem, ty blázne,“ nařizoval štolba. „My tady řešíme sázku.“

„Proč ten pokřik před mým do… Ach,“ spustila Francesca Oswell-MacTaggertová, lady Aldrissová, blížící se po krátké půlkruhové příjezdové cestě. „Bosi? Skutečně?“

„Nemůžu házet botou, když ji mám na noze,“ zabručel Coll a odstrčil Adena ramenem z cesty, aby uskutečnil druhý hod.

„Proč házíte botami?“ zeptala se hraběnka a mezi obočím jí naskočila slabá vráska.

„Coll tvrdí, že Oscar omdlel a praštil se do hlavy, když jsem po něm hodil botou, a já dokazuju, že je možné trefit komorníka z druhého konce místnosti dost přesně, abys ho omráčila.“

„Cože – nestrpím, abys mlátil služebnictvo, Adene.“

Nepřestával se soustředit na Colla. „To bylo před osmi měsíci. A mohl uhnout. Já ho varoval.“

Nejstarší z MacTaggertových bratrů vedle něj napodobil Adenův hod spodem. Coll však měřil skoro metr pětadevadesát, samé svaly a žádná jemnost, takže Adena nepřekvapilo, když se bota vznesla k nebesům, přeletěla vědro, přeplachtila zátočinu ulice tam, kde se Grosvenor Street zatáčela na Duke Street a přistála v křoví živého plotu vévody z Dunhurstu.

„Ha!“ zachechtal se Coll a tleskl rukama. „Zkus hodit dál.“

„Sázka byla o to, kdo dohodí blíž k vědru, ty hňupe,“ připomněl mu Aden. „Ne, kdo dohodí botou až zpátky do Skotska.“

„Pcha,“ vrčel vikomt. „Tak mi dej ještě jeden hod.“

„Nedám. Dvě nohy, dvě boty.“

„Tak tedy tvoje druhá bota musí přistát blíž než první.“

Aden zvedl jedno obočí. „Dvacet liber už jsem vyhrál. Klidně si tuhle botu můžu zase obout.“

„Ano, buď tak laskav,“ mumlala matka za jejich zády.

Zazubil se a zůstal od ní odvrácený. „Ledaže bys zdvojnásobil sázku,“ pokračoval. „Čtyřicet liber, že tahle bota přistane blíž vědru než ta první.“

„Platí,“ opáčil Coll tak hbitě, jako by se obával, aby si to Aden nerozmyslel. „Protože ji budeš muset hodit do vědra, abys vyhrál.“

Tak budiž. Aden přivřel jedno oko, zhoupl holínku, počkal, až trojice dětí s chůvou přejde ulici, zhoupl znovu a pustil. Podpatek boty zasáhl okraj vědra, překotil ho a zůstal napůl uvnitř, zatímco se vědro zvolna kutálelo do půlkruhu. „Čtyřicet liber,“ napřímil se a nechal si svůj úžas pro sebe. Párkrát už těžil spíš ze štěstí než z nadání, ale jen hlupák počítá s přízní vrtkavé Štěstěny.

„Gavine, přines mi sakra boty,“ zahulákal Coll.

Štolba se ponořil do křoví a vtom kolem něj proběhl do ulice po kolena vysoký černý pes a popadl jednu Adenovu botu. Aden se zamračil. Zatraceně. To by nešlo. Tyhle holínky byly jeho jediný pár bot, vhodný pro spořádanou anglánskou společnost. Vykročil a hvízdl dřív, než se Gavin stihl dát do pronásledování.

„Sem, kluku,“ otevřel vak a vytáhl piškot, který předtím ukradl z kuchyně. „Nechtěl bys měnit?“ Dřepl si a nastavil dlaň s piškotem.

Pes s dlouhým čenichem se sunul vpřed, ocas svěšený, špičaté uši přitisknuté k hlavě a botu v tlamě. Ať byl kdokoli, na ulicích Londýna se mu nedostalo vlídného zacházení. Pro to měl Aden pochopení.

„Popadni ho, Adene,“ pobízel bratra Coll.

Aden bratra ignoroval. Coll vždycky upřednostňoval boj, i když by situaci lépe řešil jemnější přístup. Pes pustil botu a natahoval se vpřed, trochu natočený bokem; jedno oko mu cukalo, jako by čekal ránu. „Zvířata bijí jenom zbabělci,“ chlácholil ho Aden a držel ruku s piškotem nehybně nataženou. „Ode mě se nemáš čeho bát.“

Uši se trochu zvedly, pes chňapl pamlsek za okraj, odpelášil a zmizel za rohem směrem k Hyde Parku. Aden se s povzdechem natáhl pro svou botu a zase vstal. Chudák mrňous.

Když se znovu otočil, upíraly se na něj zelené oči lady Aldrissové. Byla chytrá a věděla to o sobě, a protože se jí podařilo oženit už nejmladšího ze tří MacTaggertových mládenců, domnívala se, že je má všechny přečtené. Jenže on nebyl milý, dobrosrdečný Niall. Byl o tři roky starší než čtyřiadvacetiletý bratr a desetkrát cyničtější. Docela dobře si pamatoval den, kdy je matka ve Skotsku opustila a jak prázdně a… idiotsky si připadal v následujících měsících. To bylo naposled, co ho něco zaskočilo. Sakra, od té doby se neřídil srdcem.

„Copak si myslíte, že jste rozluštila, hraběnko?“ zeptal se nahlas, chytil druhou botu, když mu ji Gavin hodil, a zamířil k hlavnímu vchodu Oswell House.

„Nevím,“ opáčila a následovala ho. „Pokračuju v pozorování.“

„Tak si pozoruj, jak libo,“ opáčil. „Hádám, že lepší náhled bys získala v mém přirozeném prostředí, což není tady v Londýně.“

„Podle toho, jak o tobě mluvíte ty a tvoji bratři, bych řekla, že tvé přirozené prostředí bude kdekoli, kde by se vyskytoval stůl a karty nebo kostky.“

„Ano. To tedy máš pravdu. Odhalilas mě.“

„Adene, to…“

„Ne,“ přerušil ji a nezpomalil krok. „Splním tvé přání a najdu si ženu, protože jsi nám nikomu nedala na vybranou. Ale nepovedu s tebou cituplné hovory u čaje, màthair.“ Přes rameno zahlédl Collův výraz plný zájmu. Vikomt pořád hledal problémy. „Čtyřicet liber, ty slone.“

„Zaplatím ti za chvilku.“

Aden bosky vstoupil do haly, prošel kolem majordoma Smythe, jenž se tvářil uraženě a nejspíš ještě nikdy neviděl žádného z obyvatel Oswell House bez obuvi. Cestou nahoru vyndal z kapsy kabátu náhrdelník z falešných perel a zavěsil ho na parohy Roryho, vycpaného jelena, kterého si s sebou přivezli na jih a nechali stát na odpočívadle hlavního schodiště, aby byl na očích všem exaltovaným anglánským hostům, kteří prošli hlavním vchodem.

Jelen patřil k absurdnímu množství zavazadel, která s sebou přivlekli z Vysočiny, protože pokud jim bylo známo, všichni cestující Angličané s sebou vozili absurdní množství truhlic a vaků. A taky chtěli způsobit rozruch, předvést, že jim nebude vládnout nějaká Angličanka, na kterou se sotva pamatují, jen proto, že má v peněžence dost zlata. Když hraběnka prohlásila, že za žádných okolností nenechá Roryho bydlet v knihovně, kde měl své místo v Aldriss Parku, Aden a Coll ho postavili z čistého vzdoru na odpočívadlo.

Během následujících týdnů získal jelen nákrčník, cylindr, modrou saténovou sukni, rukavičku z jehnětiny na jednom výběžku parohu, náušnice a rozmanité tretky, rozvěšené po jeho působivém paroží a svalnatém těle. Chudák už zdaleka nevypadal důstojně, ale pobavení z toho, že byl nastrojený jako nepořádná Anglánka, pomohlo přinejmenším Adenovi nedat do zubů několika skutečným Anglánům.

„Odkud ho máš?“ zeptal se ženský hlas z odpočívadla nad ním.

„Roryho?“ zvedl oči ke své sestře Eloise. Byla z MacTaggertových nejmladší a jediná vychovaná po anglicku. Také byla důvod toho, proč se bratři nechali odvléct do Londýna. Osmnáctiletá dívka se zasnoubila, což otce dostalo na smrtelné lože – kde Angus MacTaggert setrvával ještě víc než o měsíc později, soudě podle častých dopisů, jimiž své syny varoval před zrádnými ženštinami číhajícími v Londýně – a její tři bratry do roztomilých oprátek v podobě anglických nevěst.

„Ne, ten náhrdelník,“ opravila ho, sestupujíc po schodech k němu. Eloise ho sundala z jeleního parohu a zvedla, aby si ho prohlédla. „Ach, nejsou pravé, že ne?“

„Ne. Jeden mládenec prohrál sázku a musel odevzdat všechno, co měl po kapsách. Nevím, jestli to měl být dárek pro nějaké děvče, nebo jestli to zkusil a ona ho odmítla, nebo jestli to štípl nějaké nic netušící dámě.“

„Je to smutné, ať je to, jak chce.“ S povzdechem zavěsila perly zpátky na paroží. „Ale i tak je Rory docela pěkně nastrojený.“

„Ano. Všichni ostatní jeleni na Vysočině by mu záviděli, kdyby ho teď viděli.“ Políbil ji na tvář a pokračoval po západním křídle schodiště k uskupení ložnic, přidělených jemu a bratrům. Ať už jim způsobila jakékoli nesnáze, Eloise byla jejich malá sestřička a MacTaggertová. Museli ji milovat a chránit, ať už měla anglické vychování, nebo ne. Ztratila srdce a nevěděla o smlouvě mezi rodiči o nic víc než její bratři.

Eloise si za jeho zády odkašlala. „Děkuju, že ses vrátil včas k obědu,“ řekla a on skoro slyšel, jak se zašklebila. „Vím, že se ti nezamlouvá představa, jak se ti předhazují mladé dámy. Ale jsou to všechno mé přítelkyně. A jde jen o jídlo, a to máš rád. Neuškodí, když se k nám ty a Coll připojíte.“

Aden zpomalil. Ženy se mu vždycky vrhaly k nohám, ovšem od příjezdu do Londýna mu připadalo, jako by někdo naložil plný katapult sukní a poprsí a odpálil mu ho na hlavu. Ano, Francesca požadovala, aby se oženil s anglickým děvčetem, a ano, hledal už pět týdnů. No, ani tak nehledal, jako pozoroval s rostoucím cynismem. Třepetání řasami a debaty o počasí ho nudily až k pláči, ale pokud to mohl posoudit, o ničem jiném anglánská ženská konverzace nebyla. Nakonec si však bude muset jednu z nich vybrat, bez ohledu na to, jak bude tupá a titěrná. Uznával to. Závisela na tom budoucnost Aldriss Parku. Nemuselo se mu to však zamlouvat. A nezamlouvalo. Vůbec. Dokonce i Eloisiny přítelkyně – aspoň ty, s nimiž se už setkal – působily velmi, velmi… mladě. Naivně. Nudně. Jen samé způsobné řeči a krajky.

Neuměl vyjádřit jednou větou, co by od děvčete chtěl, ale trošičku ohně a smělosti by bylo pěkné. Nebo ne pěkné, což by mu bylo ještě milejší. Děvče, které by neleželo na zádech, ztuhlé a s vyvalenýma očima, až bude uplatňovat své „manželské právo“, nebo jak tomu sakra ti spořádaní tady v Londýně říkali. A to ostatní… no, oženit se musí. Nejspíš mu stačí žena, která v něm nebude budit touhu utopit se v nejbližším jezeru.

Nesnáz možná spočívala v tom, že Niall, nejmladší z bratrů MacTaggertových, nejenže si našel děvče hned první den po svém příchodu do Londýna, ale navíc se do něj zamiloval. A Amy ho zbožňovala. Sakra, za těch šest dní od svého návratu z Gretna Greenu skoro nevyšli z Niallovy ložnice. Láska je ošemetný požadavek a muž, který ji hledá, je blázen. Budiž řečeno Niallovi ke cti, že o tu zatracenou věc neusiloval, a to byla asi jediná možnost, jak ji najít. Zatracený hlavolam a Aden si stejně nebyl jistý, že ho někdy rozluští.

„Adene? Máš odpovědět, že jsi vděčný za mé úsilí a budeš se chovat slušně.“

Zamrkal a otočil se zpátky k Eloise. „Budu se chovat slušně,“ slíbil. „Ale doporučuju ti, abys to připomněla taky Collovi. On je ten, kdo si s větší pravděpodobností přehodí děvče přes rameno a odpádí s ním.“

„Ano, ale řekl, že chce nudnou, mdlou lilii, kterou může nechat tady v Londýně. Na to by ji nepotřeboval unášet.“

To ho přimělo k úsměvu. „Jsi napůl Skotka až do morku kostí, piuthar. V tomhle máš pravdu. Jen mu podstrč nějakou polomrtvou květinku a on ti za to ještě poděkuje.“

„Ale co ty?“

„Já?“ Aden předstíral úžas. „Pořád si říkám, že postačí jakékoli děvče, jenomže by mi asi bylo milejší nenudit se. Takže ne nudnou. A možná děvče, co neomdlí při pohledu na svatební lože.“

„Adene,“ zarděla se.

Zvedl jedno obočí. „Hodláš omdlít při pohledu na svatební lože, Eloise?“

„No nehodlám, ale…“

„To proto, že máš páteř. Tak tedy nějakou, co není nudná a má páteř, pokud mi chceš najít partii.“

Eloise naklonila hlavu ke straně, hodnotila ho téměř průzračně zelenýma očima. „Nebyly na Vysočině žádné dívky, co by se ti dokázaly postavit, Adene?“

Takhle si vyložila jeho požadavek? Že chce hádavou? Nejspíš je celkem jedno, usoudil, jestli takové děvče neexistuje. S úsměvem, který nebyl upřímný, se znovu obrátil ke schodům. „Kdyby byly, nebyl bych tady, piuthar. Byl bych na Vysočině, ženatý, a ne ve spárech lady Aldrissové.“

Děvčat bylo na Vysočině habaděj, ano, a on se s mnoha důvěrně obeznámil. V sedmadvaceti už začínal uvažovat o sňatku ještě předtím, než se dozvěděl o rozkazu lady Aldrissové, ale zatím nenarazil na děvče, vedle kterého by se chtěl probouzet déle než jedno či dvě rána. Neříkali mu „prchavý MacTaggert“ jen tak pro nic za nic.

„Moje přítelkyně tu budou za hodinu. A musíš mít boty, pro spásu nebes. Vypadáš docela příjemně, soudím, ale budoucí nevěsta chce mít jistotu, že se její budoucí manžel umí obléct.“

Zazubil se. „Ano, Eloise, zakryju si něčím i moudí, ani mi to nemusíš připomínat.“

„Mm-hm. Za hodinu, Adene.“

Když se ocitl u své ložnice, něco dole bouchlo. Několik hlasů začalo řvát, a tak se znovu otočil. Coll byl během vyjížďky v docela dobré náladě, ale od té doby už uplynulo pět minut a on prohrál čtyřicet liber. Nebo možná Eloise vikomtovi připomněla, že je čeká způsobný oběd se spořádanými děvčaty.

Než se stihl vrátit o dva kroky zpátky ke schodům, vyřítilo se z chodby něco černého a páchnoucího mokrotou a kapustou a vrazilo mu to do nohou. Zapotácel se a chytil se zdi, aby neupadl. „Co to k čertu je?“

Špinavá věc se mu motala kolem nohou a zanechávala otisky zablácených tlap na nártech jeho bosých chodidel i na zeleném běhounu kolem. Konečně mu usedla na levou nohu a důrazně se mu opřela o koleno.

Objevil se majordomus Smythe, v jedné ruce zdviženou vycházkovou hůl a ve tváři výraz uraženého šoku namísto obvyklé prázdnoty. „Neviděl… Tady jsi, ty špindíro. Pryč s tebou! Ven z tohoto domu!“

Aden naklonil hlavu a zablokoval máchnutí hole předloktím. „Nejspíš se budete muset vypořádat dřív se mnou, než praštíte tohle zvířátko,“ zaševelil a upřel zrak do majordomových rozhněvaných očí.

Muž se podvolil. „Proběhla kolem mě, potvora zatracená. A zničila koberec, to se vsadím. Kdybyste tu laskavě počkal, dojdu pro provaz a…“

„Ne,“ přerušil ho Aden. „Nedojdete. Tohle je můj pes Brògan,“ rozhodl se pro gaelský výraz pro „boty“, protože ten kluk se mu pokusil jednu ukrást. „Běžel až z Vysočiny, aby mě našel, a vy neuděláte nic, než že přinesete do zahrady vědro teplé vody a nějaké hadry, abych ho mohl po té dlouhé cestě očistit.“

„To není – viděl jsem, jak mu dáváte piškot výměnou za botu ani ne před pěti minutami!“ zvolal majordomus.

„Ano, protože mi ji přinesl,“ odpověděl Aden klidně. „Je to skvělý pes.“

„Ta… věc šla pěšky až ze Skotska,“ opáčil Smythe skepticky. „A našla vás tady v Oswell House.“

„Vidíte ho na vlastní oči, ne?“ namítl Aden a kývl na Colla, který se právě ocitl na vrcholku schodů. „Colle, tenhle anglánský majordomus mě málem nazval lhářem. Řekni mu laskavě, že tohle je můj pes Brògan až z Aldriss Parku. Ten kluk má výborný čich.“

Tmavě zelené oči nejstaršího bratra se zúžily, chvilku pozorovaly celou scénu a pak probodly čím dál polekanějšího majordoma pohledem. „Vy jste nazval mého bratra lhářem, Smythe?“

„Já…“

„Protože pokud na tom budete trvat, klidně odpřisáhnu, že jsem ho pod tím blátem skoro nepoznal, ale je to Bogan.“

Smythe vteřinu vypadal, jako by ztratil řeč. „Já myslel, že se jmenuje Brògan,“ vypravil ze sebe skrze zuby.

„No ano,“ protáhl Coll jakoby nic a zatvářil se pobaveně. „Hodný. Nepouštěj ho ke mně, dokud je tak špinavý, Adene. A rozmyslel jsem si to, bratře. Mám za to, že ti nedlužím ani vindru.“

Aden potlačil úsměv a přikývl. „Mám za to, že máš pravdu, bràthair.“

„Bodejť.“ Nato vikomt Glendarill zmizel ve své vypůjčené ložnici a zavřel za sebou dveře.

„Vědro vody a hadry,“ zopakoval Aden. „Za pět minut budeme dole.“

„Já… Ano, pane Adene. Jak je libo.“

Hm. Všechny kousky uplynulého měsíce jako by majordoma nijak přehnaně netrápily, ale zablácený, zablešený pes ho možná právě zlomil. Aden se širokým úsměvem otevřel dveře svého pokoje. „Tudy, hochu,“ řekl.

Chválabohu pes vstal, zvedl zadek z Adenovy nohy a ubíral se do ložnice, jako by v ní byl už stokrát. Aden za oběma zavřel dveře, zamířil k velikánskému šatníku a vytáhl z něj starou pracovní košili a svůj nejvybledlejší kilt. Vůbec si nebyl jistý, proč se namáhal brát si obojí s sebou na jih, ledaže to přispělo k celkovému množství nesmyslů, které na ty dva valníky naložili. Z toho důvodu tu bylo pracovní šatstvo a pár hodně obnošených holínek, stejně jako velká vycpaná hlava kance, kterou si Aden umístil nad dveře ložnice.

Když se otočil, pes měl přední tlapy na posteli a vypadalo to, že hodlá vyskočit na měkkou masu polštářů a přikrývek. „Ne!“ zařval.

Černý voříšek zakňučel a zmizel pod postelí. Aden se zamračil. Pokud měl dřív nějakého pána, nebyl to hodný člověk. Prozatím však pes může zůstat, kde je. Jeho už tak neklidnému spánku by nijak neprospěl batalion blech nastěhovaných do lůžkovin.

Stáhl si vzorný anglánský kabát a vestu, svlékl přes hlavu kvalitní měkkou košili a odhodil oblečení na židli u toaletního stolku. Následoval kilt a holínky hodil ke dveřím. Pak se znovu oblékl a hned se cítil příjemněji ve starém pracovním oblečení a těžkých pracovních botách a prosté bílé košili, která už zažila lepší časy.

„Tak pojď, hochu,“ dřepl si ke dveřím. „Brògane.“

Pod postelí zaklepaly drápky, ale zvíře se neobjevilo.

„Brògane. No tak, hochu. Nechci, aby mi tu po věcech skákaly tvoje blechy. Jestli chceš zůstat, musíš se vykoupat.“

Ať už to způsobil obsah slov, nebo tón hlasu, Brògan se zřejmě uklidnil dost na to, aby vystrčil nos zpod přehozu postele a pak se vyplížil do prostoru. Zvolna vrtěl staženým ocasem a plazil se vpřed, až mohl vecpat nos do Adenovy dlaně.

„Nevím, kdo jsi byl dřív, hochu,“ hučel Aden, „ale naštval jsi majordoma. To mi stačí. Uvidíme, jakým společníkem může být anglánský zatoulanec pro horala, který by byl radši zpátky ve Skotsku.“

Napřímil se, pečlivě dával pozor, aby byly jeho pohyby pomalé a nepůsobily hrozivě, otevřel dveře a vyšel na chodbu. Vzápětí ho pes následoval, přičemž zanechával další šmouhy podél půl metru tapety nad zemí, jak očichával obě strany chodby. Nad hlavním schodištěm se Aden zastavil a zadíval se na velmi zřetelnou cestičku z otisků psích tlap po schodech nahoru a na dvě služky s vědry a kartáči, které už útočily na nejspodnější schody. Polohlasem zaklel, dřepl si a vsunul jednu paži psovi pod krk a druhou pod zadek. Dopálit Smythe byla jedna věc; přidělávat práci domácím děvečkám a mládencům, to bylo něco úplně jiného.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Kapitola jedna