Tomáš Kováč

Našepkávač a ostatní

Ukážka z elektronickej knihy

Text © 2020 Tomáš Kováč

Obálka © 2020 Tomáš Kováč

Prvé vydanie © 2020 Tomáš Kováč

ISBN 978-80-570-2521-4 (epub)

ISBN 978-80-570-2522-1 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Našepkávač

Zvonček namontovaný na zárubni sa ozval svojím typickým zacinkaním a Rasťo Bucha za pultom vzhliadol od ošúchanej knižky s nacvičeným úsmevom.

“Dobrý deň.”

“Dobrý,” povedalo pekné mladé dievča so zelenou stužkou prišpendlenou na šedom kabátiku neprítomne, vzalo si plastový nákupný košík a vnorilo sa do uličiek medzi regálmi domácich potrieb. Neveľký obchod bol vybavený dvoma širokouhlými kamerami, ktoré dokopy pokrývali celý priestor, takže predavačovi neušlo, ako si dievčina vložila do košíka strúhadlo na syr a ešte čosi hľadala. Práve sa chystal vrátiť ku knižke, paperbacku s farebnou, potrhanou obálkou, keď ho známy cinkot znova upozornil na nového zákazníka. Rasťo otočil hlavu tým smerom, líca sa začali sťahovať do úsmevu privítanie návštevníka. Vo dverách sa objavila známa, vráskavá tvár. Starý Otomar, jeden z hŕstky pravidelných zákazníkov. Nakupuje tu drevené brikety a triesky na podpal. Ale niečo bolo zle, nepatrične. Dokaličená knižka, ktorú už držal v ruke, putovala opäť na poličku pod pultom. Predavač vstal a vyfúkol pozdrav cez nedokončený úsmev. Hlas sa mu pri tom zlomil tak nápadne, že aj štvrtáčka zaváhala a pozrela smerom k pokladni.

“Ahoj Oto, máš sa?” zvládol zo seba Rasťo dostať len s námahou. Ten druhý muž plakal, naozaj plakal. Starcove oči, mokré od sĺz, chvíľu zmätene skákali sem a tam, kým sa stretli s predavačovými. Na zvráskavené čelo si prikladal krvou nasiaknutú handričku, ktorou vysušoval novú, lesklú, pomerne veľkú ranu. Brada sa mu chvela, hlučne potiahol nosom a neisto vykročil k pultu.

“Zhoršilo sa to. Už je to v podlahe, v stenách,” povedal Oto stareckým a vzlykajúcim hlasom, v ktorom sa odrážal surový strach.

Rasťo najprv nechápal. Potom mu to došlo a stŕpol, podvedome sa zamračil.

“No dopiči,” povedal nahlas, nedbajúc na mladú zákazníčku, ktorá na nich stále civela.

*

Rasťo a Oto sa spoznali asi štyri roky dozadu, len pár týždňov potom, ako na mieste starej, dávno zavretej pekárne Bucha otvoril svoju prevádzku. Malé domáce potreby v drobnom satelite pri Bratislave, ladené trochu v retro štýle. Všetci mu hovorili, že jeho biznis nemá šancu, že všetci nakupujú vo veľkých obchodoch a reťazcoch, no on vedel svoje. A akoby zázrakom sa mu celkom darilo. Jeho obchodík sa stal populárnym, mával dostať aj veci, ktoré by človek hľadal skôr v iných obchodoch, napríklad v stavebninách. Navyše často vedel ponúknuť aj konkrétne, ťažko zohnateľné varianty. S trochou šťastia tu človek vedel kúpiť napríklad vhodný poklop na plastovú kanalizačnú rúru, ktorý vo veľkých stavebninách márne zháňal, či plechového kohúta na komín s atypickým priemerom. Keď sa ho ľudia medzi rečou pýtali, ako je to možné a ako to robí, zvykol sa len tajomne usmiať. V skutočnosti ani sám nevedel, maximálne niečo tušil...

Ten rok, keď Rasťo svoj zázračný obchodík otvoril, sa už koncom septembra prudko ochladilo. Ľudia, ktorí si kúrili v krboch a kachliach rýchlo skupovali drevo a brikety po stavebninách, no reťazce tieto artikle ešte nemali naskladnené a to čo mali, boli hlavne zvyšky z minulej sezóny, často navlhnuté a nekvalitné. Vznikla asi týždňová medzera, kedy bol naozaj problém dostať kúpiť použiteľné palivo. Presne na tento problém narazil dôchodca Oto. Bielovlasý, sedemdesiatdva ročný vdovec s hrubými okuliarmi na šnúrke okolo krku, vždy (mimo letných mesiacov) v košeli a pletenej veste. Vo svojom domčeku kúril lisovanými briketami, no nevedel ich akurát zohnať a náhodou sa zatúlal do nového obchodíka, kde si chcel kúpiť voľačo do kuchyne. Pán Otomar sa z nejakého dôvodu v obchode zdržal asi o pol hodiny viac, než trval samotný nákup. Zakecali sa. Rasťo sa v tom období snažil dvojnásobne, pokúšal sa urobiť dojem, púšťal sa do rozhovorov s každým, koho odhadol, že by mohol mať záujem pokecať. Predsa len, býval v tej dedine len krátko a nik ho nepoznal. Ukázalo sa, že má náhodou na sklade aj prvotriedne brikety aj triesky. Skamarátili sa a Oto začal nakupovať palivo uňho.

Tí dvaja sem tam skočili na pivo či dve, sem tam jeden druhého navštívili a pre oboch bolo toto kamarátstvo prínosom, aj keď v skutočnosti nemali nijaké spoločné záujmy. Snáď až na to pivo. Ela, Rasťova manželka, sa s milým dôchodcom párkrát videla, ale nijako sa nehrnula stretávať sa s ním a skôr ho len tak zdvorilo znášala, keď ho jej manžel pozval k nim domov. Každopádne vedela, že Rasťo veľa naozajstných kamarátov nemá a bola rada za každého, ktorý sa vyskytol.

*

Zhruba pred dvoma týždňami popoludní sa Oto zastavil v obchode nakúpiť jesennú zásobu svojich osvedčených brikiet a dva balíky štiepaných triesok z mäkkého dreva. Pokecali trochu o počasí a dôchodca nechal pozdravovať Elenku, ako zvykol volať pani Buchovú. Rasťo v tom momente iného zákazníka nemal, tak vytiahol spoza pultu rudlu a pomohol staršiemu pánovi naložiť náklad do kufra jeho modrej fábie.

“Ďakujem, zase budem mať chvíľu pokoj,” odfukoval Oto, hoci v podstate nič neniesol, iba jednu sieťovku s trieskami, ktorá sa už na rudlu nezmestila.

“V pohode. Počuj, nenaťahuj sa s tým, veď tie balíky sú ťažké jak sviňa. Keď to tu večer zavriem, zastavím sa u teba a pomôžem ti to nahádzať do kôlne alebo kam si povieš.”

“Nečaká ťa doma Elenka?”

“To jej radím,” usmial sa predavač. “Tú chvíľu naviac zvládne. Veď nejdem k tebe pozerať hokej.”

Zvyšok toho dňa plynul rýchlo, Bucha mal dosť veľa zákazníkov a tak predával krbové drevo (dávno mal objednané ďalšie), vrtáky, hmoždinky do tehly, elektrické ohrievače, kotúče do karbobrúsky, LED žiarovky, tužkové baterky, lep na potkany a ďalšie serepetičky. Bol piatok, a tak ľudia chodili cestou z práce po veci, na ktoré nechceli čakať do pondelka, prípadne sa terigať cez víkend do mesta. A mal ich, tie veci, opäť zázrakom rovno na predajni. Ani veľa ani málo. Tak akurát, s malou rezervou, objednané práve na tento týždeň. O šiestej zavrel, nechal šikovný predplatený softvér spraviť rýchlo uzávierku a šesť dvadsaťtri už kráčal k svojmu autu. Na Ota takmer zabudol, len keď prechádzal okolo miesta, kde predtým dôchodca parkoval a kde nakladali jeho nákup, všimol si na asfalte trochu pilín a úlomkov kôry, ktoré tam nechali.

Jasné, Oto, pomyslel si a vytiahol telefón pokračujúc k svojej zaparkovanej toyote.

“Ahoj zlatko!”

“Čau,” povedala Ela medovým hlasom. “Ideš už domov?”

“No, trochu sa zdržím. Chcem ísť Otovi pomôcť vyložiť drevo čo si kúpil.”

Zachichotala sa. Pristihol sa, že sa sám usmieva.

“Dobrá výhovorka. Mám začať žiarliť?” doberala si ho hravo. Milo.

“Koza,” zasmial sa Rasťo s chuťou.

“Veď len počkaj. Doma uvidíš. Ale mohol by si skočiť do obchodu. Pár vecí, môžem ti poslať esemeskou zoznam?”

“Jasné.”

“Len do deviatej sú otvorení, tak nie že uňho ostaneš chlontať!” povedala predstierane prísne.

“Ožerieme sa a poďho do Podunajských do bordelu, taký je plán!”

“Jaj ty!”

“Smola, takého si si našla.”

“No, veď toto. Dobre zlatko, tak si dávaj pozor a pozdrav starého pána. A ponáhľaj sa domov. Mám prekvapko.” A naozaj mala. Ale samozrejme mu už viac do telefónu nepovedala. Tušil, čo by to mohlo byť, vysvetľovalo by to jej rozjarenú náladu, ale bál sa dúfať. Žeby naozaj, konečne...? Zakázal si podobné myšlienky, keď odomykal auto. Neznášal, keď sa na niečo tešil a potom sa sklamal.

“Ahoj Oto, som pred bránou,” povedal do telefónu, keď zaparkoval pred dôchodcovým plotom, hneď za jeho modrou fábiou. Bola už tma a keď vypol motor a zhasol reflektory, pouličné lampy plne prevzali kontrolu nad okolitým osvetlením a zaliali ulicu svojím oranžovým svetlom.

“Rasťo, bože dobrý, tak som rád že si tu,” povedal Otomar zadychčane, rozrušene, akoby mal z niečoho strach.

“Deje sa niečo?”

“Počkaj, idem otvoriť!” a zložil.

Rasťo si povzdychol. Už ľutoval, že sem vôbec prišiel. Bol zvedavý na Elenu a jej prekvapko, chcel zahájiť zaslúžený oddych po náročnom pracovnom týždni, nie riešiť vystrašeného dôchodcu. Napriek tomu, že je to jeho kamarát. Čo sa asi tak mohlo stať? Možno nám len Otík senilnie, začne vidieť duchov, začne strácať veci. Uvedomil si, že vlastne vôbec nepozná dôchodcov zdravotný stav. Vo svojom požehnanom veku mal už predsa nárok na rôzne neduhy, nie? Ešte to by mi chýbalo. Aby som mu teraz dve hodiny hľadal zuby alebo ovládač od telky. Rovno si ho môžeme s Elou nasťahovať domov a doopatrovať, pomyslel si trpko a uvedomil si, že sa podvedome začal na dôchodcu už dopredu bezdôvodne hnevať. Vystúpil, zabuchol dvere a zamkol auto. Ako v tom vtipe o zajačikovi, čo si chce požičať lopatu či čo a kým príde k tomu druhému zvieratku, samonasieracími úvahami sa vybičuje k tomu, že mu rovno vynadá, hneď ako ho stretne. Musím sa upokojiť. Nič to nebude, len nejaká blbosť. Ale nebola.

Zacítil dym z komína. V tomto období to bolo pomerne bežné, ale tento smrdel inak, silnejšie, ako keď niekto rozkuruje a nejde mu to, prípadne nevie ako na to. To nemôže ísť od Ota, veď ten je na tieto veci úplný macher, zamračil sa. Nahnedo natretá kovová brána trošku zavŕzgala a známa, zvráskavená tvár starého pána vystrašene vykukla.

“Poď prosím ťa.”

“Ahoj Oto.”

“Čau. No poď poď,” súril ho domáci a nervózne sa obzeral cez rameno niekam dozadu, do vysvieteného dvora.

“Nejdeme vykladať to drevo z auta?” ukázal Rasťo palcom dozadu na zaparkovanú škodovku.

“Ja som si už povykladal. Musím ti ale niečo ukázať.”

Ten druhý teda rezignovane pokrčil plecami, trochu si povzdychol a poslúchol, prešiel okolo Otomara, ktorý náhlivo zavrel a zamkol bránu. Mladšieho muža striaslo. Divné štýliky, teraz ma tu zachloští, pomyslel si znechutene a v duchu nad tou myšlienkou pokrútil hlavou. Nič mu predsa nehrozilo, bol tu už viackrát.

“Čo sa bojíš, že ti utečiem?” povedal so sileným humorom. Do smiechu mu nebolo.

“Poď, poď, pozri!” viedol ho Oto netrpezlivo k domu. Na chodníčku z betónových kvádrov, už takmer pri dome, bol starý zhrdzavený fúrik. V ňom ležali brikety asi z piatich balení, ktoré starec zjavne rozbalil ešte v kufri auta, vyťahoval a nosil fúrikom do domu, aby nemusel dvíhať celé desať kilové balenia. Niečo ho však zrejme vyrušilo, nedokončil to.

“Nemám ti to ponosiť dovnútra?” ponúkol sa Rasťo, ale cítil, že len jalovo tliacha, bol presvedčený, že to, čo trápi starého pána nie sú dva schodíky ku vchodovým dverám domu.

“Poď, aha, tu!” ignoroval jeho otázky Oto a súril ho cez predsieň do obývačky, kde mal svoje verné krbové kachle. A kde bolo tiež silne cítiť dym. Ide to od Ota. Sklo kachlí bolo silne znečistené, takmer celé čierne, vnútri to poriadne nehorelo. Žeby niečo s briketami? S mojím tovarom? Cítil, ako sa doňho znova vkráda hnev, ktorý pred chvíľou už raz ovládol.

“Čo máš tie brikety navlhnuté?” takmer na starca vyštekol. Bol extrémne citlivý na kvalitu svojho tovaru. Veď ja kurva tie brikety nevyrábam, len ich predávam.

Dôchodca stále nereagoval, mlčky sa zohol ku kope brikiet, ktoré si zjavne nanosil už predtým a predavač si všimol, že má niekoľko brikiet položených bokom. Práve jednu z nich zdvihol a podal mu ju.

“Pozri sa na túto.”

Rasťo uchopil tridsať centimetrový valec do oboch rúk a chvíľu ho len tak otáčal, kým si uvedomil, že s ním naozaj niečo nie je v poriadku.

“Čo si to niečím polial?” opýtal sa, no už dopredu vedel, že to starec poprie. Ten naozaj len mlčky pokrútil hlavou. Briketa bola o dosť ťažšia než by mala byť. Bledou podstavou valca sa tiahla tmavá škvrna. Normálne by to boli len lisované piliny, ale tento konkrétny kus vyzeral byť niečím napustený. Niečím tmavým, chadným na dotyk. Drapľavý povrch stlačenej pomletej dreviny sa na postihnutých miestach zmenil, bol súvislejší a akoby trochu lepkavý. Čuchol si k tej škvrne a ucítil prenikavý pach... hliny? Už sa nedivil, že mu to nehorí. Doriti tak si to reklamuj, pulzovalo v ňom, ale stále vydržal nechať si to pre seba.

“Fúha, tak neviem, asi to položili v nejakom sklade do voľajakáho svinstva, niečoho sa to napilo, kým sa dostalo ku mne. Môžem tú zásielku reklamovať. Dám ti zľavu, nejako to vybavíme,” bľabotal zahanbene, najradšej by tu nebol. Povesť prvotriedneho tovaru, ktorej sa tešil a v ktorej oprávnenosť úprimne veril, sa silne zachvela. Zamestnaný vlastným rozhorčením a trápnymi pocitmi si ani neuvedomil, že starec pravdepodobne takto nevystrája kvôli pár znehodnoteným briketám. Že v tom musí byť niečo viac.

“Počúvaj,” vyzval ho. Rasťo na okamih očakával, že bude Otomar pokračovať. Napríklad počúvaj, ty hajzel, čo si mi to predal, alebo také čosi. Až potom pochopil, že dôchodca chce, aby skutočne počúval. Počúval čo? Briketu? Zaspieva mi? Zmätený, asi pretože mu nič lepšie nenapadlo, naozaj naklonil hlavu a podržal ucho nad valcom. Nič, len starcov dych, prskanie ohňa, namáhavo bojujúceho so znehodnoteným palivom. A potom to začul.

“Pozor!” zasipel starec suchým, drhnúcim hlasom a Rasťo si pomyslel och, doprdele.

Kolená sa mu podlomili a briketa mu vypadla z rúk, buchla o dlažbu a rozpadla sa na kusy. Ten zvuk… volalo mu niečo v hlave. Ten zvuk predsa poznám. Ten hnusne sugestívny, vŕzgavý, škrípavý, a podivne vlhko šušťavý zvuk, ako keby niekto prežúval plné ústa vysušených listov a mľaskal pri tom. Počul to už za posledné štyri roky veľakrát. U seba v obchode. Vzadu v sklade. Nikdy nezistil, čo ten zvuk vydávalo. Mal dojem, že to ide zdola, spod podlahy. Spod neošetreného, pórovitého betónu, ktorý tam mal. A teraz to počul zvnútra tej brikety a vykoľajilo ho to, vyhodilo z rytmu. Pozrel na dlažbu okolo kachiel, kam valec dopadol a na plávačku pokrývajúcu zvyšok podlahy obývačky, kam až sa zatúlali tie najvzdialenejšie úlomky. Piliny rozbitej brikety sa rozsypali a rozkotúľali v bledých hrudách. Časť, nasiaknutá a zmenená tým tmavým sajrajtom ale zostala v celku, premenená a zlepená do monolitického predmetu. Bolo to nepravidelné, štruktúrované, akoby poprepletané chodbičkami, ako tá agresívna hmota postupne vsakovala hlbšie a hlbšie do lisovaného, pomletého dreva a transformovala ho. Tvarom to pripomínalo... hniezdo? Videl raz video na youtube, kde chlapík opatrne vylial do mraveniska roztavený hliník, nechal ho vychladnúť a vykopal parádny odliatok mravčích chodbičiek. Na niečo podobné, len v malom a lesklo čiernom, sa teraz pozerali. Starec si pomaly a namáhavo čupol, nasadil si svoje hrubé okuliare, jeho oči sa komicky zväčšili.

“Pozri sa na to,” povedal a ukázal prstom.

To nie je možné, pomyslel si Rasťo, keď si poslušne čupol ku kamarátovi a lepšie sa pozrel na cudzí tmavý tvar na dlažbe. Neveril vlastným očiam. Povrch tej hrboľatej, členitej veci na viacerých miestach mokval, akoby vypúšťal miazgu. Znova ucítil ten pach rozoranej hliny. Možno hrobu, napadlo mu nezmyselne. Tá hnusná, viskózna kvapalina, ktorá pri pozornom pohľade výrazne kontrastovala s hladkým, suchým zvyškom toho predmetu na zemi jemne bublinkovala, ako hladina pravekého smolného jazera, v ktorom mal uviaznuť najbližší mamut. Stále si držala hrboľatú, nerovnú textúru polámaných uhlíkov. Čo to dopekla je? Bezmyšlienkovo k tomu natiahol ruku, špičky prstov sa priblížili k studenej kaši jedného z vlhkých kúskov povrchu tej veci.

“Nie!” zachroptel Oto a pevne ho chytil za zápästie.

“Nedotýkaj sa toho,” povedal a ukázal mu vlastné prsty pravej ruky. Bolo to dosť zle vidno, ale brušká ukazováka, palca a prostredníka mal starec ružovejšie ako zvyšok ruky, podráždené, akoby odreté po páde na betón alebo kamene. Alebo, ako keď v tuhej zime primrznete k niečomu kovovému a strhnete si vrchnú vrstvu kože, pomyslel si Bucha s rastúcim nepokojom.

“Tieto tri,” ukázal pán domáci na oddelene poukladané fľakaté brikety, “sú tiež takéto. Dve som už spálil, ďalšie pálim teraz. Ide to ťažko, ale dá sa.” Kým rozprával, opatrne naložil čierny predmet z dlažby na lopatku. Musel pritlačiť, pretože tá vec sa na krémovú dlažbu medzitým stihla prilepiť, sotva počuteľne to mľasklo, keď ju konečne odtrhol. Na povrchu dlaždice ostal čierny fľak, veľký ako dvojeurová minca. Otvoril dvierka kachlí a ignorujúc štipľavý, nepríjemný dym, vhodil znepokojivý náklad lopatky do plameňov a načiahol sa po hrsti triesok, aby zúfalo zápasiaci oheň posilnil. Rasťo si ešte stihol všimnúť, že keď plamene oblizli tú novú čiernu hrudu, výbežky, ktoré mu predtým pripomínali odliatky chodbičiek, sa akoby scvrkli, skrivili a trochu stiahli. Vyrazilo viac dymu a to tiché zapišťanie, to sa mu určite len zdalo, museli to byť len nervy. Znova ho striaslo, už niekoľkýkrát odkedy vkročil na starcov pozemok.

“Poďme skontrolovať ostatné balíky,” povedal Rasťo, ktorý nevedel, čo iné povedať. Starý pán nepôsobil, že by chcel teraz riešiť finančné vyrovnanie alebo ho chcel nebodaj nahlásiť na SOI alebo kam. Naopak, zrejme mu dosť pomohlo, že ten mladší muž vidí a počuje tie neuveriteľné veci tiež, zjavne trochu pookrial. Pokrútil hlavou.

“Netreba, už som to pozrel. Poviem ti, mám sedemdesiatdva rokov, ale takéto niečo som ešte nevidel,” odfúkol si. Pozrel na blikotavú žiaru presvitajúcu cez zanesené sklo.

“Nezľakni sa,” povedal ticho.

Rasťo sa nadýchol, automaticky otváral ústa, išiel sa pýtať, ako to dôchodca myslel, čoho sa nemám zľaknúť? Vtedy sa ozvala rana, potom ešte niekoľko ďalších, v kachliach niekoľkokrát prudko prasklo, ako gaštany v ohni, len plechovejšie. Skoro ako výstrely, alebo petardy. Žiar tú podivnú vec roztrhol ako orech. Predavač vyvalil oči.

“To si ako vedel?” ostal na starca nechápavo čumieť s ústami do O.

“Neviem. Vedel. Tak isto ako to, že ti tá briketa vypadne z rúk,” rozprával pomaly Oto a očami fixoval Buchov pohľad. Znepokojivá myšlienka explodovala Rasťovi v hlave, ale než k nej stihol obrátiť pozornosť a poriadne ju preskúmať, bol z nej iba abstraktný, neuchopiteľný tieň, ako keď má človek na jazyku nejaké slovo, ale za boha si naň nevie spomenúť. Uhol pohľadom.

“Nepáľ to tu, zaserieš si kachle aj komín. Vezmem to naspäť do obchodu a budúci týždeň sa toho nejak zbavím.” Bolo mu mizerne a chcel byť užitočný, cítil sa napriek všetkému zodpovedný za tieto nepríjemnosti a zároveň bol starčekovi vďačný, že ho z ničoho neobviňoval, aspoň zatiaľ a nie nahlas. Vôbec sa mu nepáčila myšlienka nakladať si to svinstvo do auta, ale stále mu to pripadalo lepšie, ako nechať celú dedinu dýchať hnusné, neznáme spaliny. A tisíckrát lepšie ako voziť si to domov, čo bola ďalšia z alternatív.

“Ale opatrne, je to lepkavé, nejde to vyčistiť,” ukázal Oto na dlažbu okolo ohniska, kde si Rasťo všimol viacero rôzne veľkých tmavých škvŕn, rovnakých ako tá, ktorú zanechala čierna vec tesne predtým, než skončila v ohni. Starý pán sa s tými briketami už predtým hral, pomyslel si.

“Pomôžem ti to dať dole. Prídem zajtra.”

“Ále čoby, ja si to potom vyčistím. Staraj sa o seba,” usmial sa dôchodca. Odniekiaľ priniesol hrubý igelit a zabalili do neho napadnuté brikety a Rasťo si ich naložil do kufra. Potom, napriek starčekovým protestom, že to zvládne a že si má mladý ísť za ženou domov, pomohol vyložiť a znova skontrolovať ostatné brikety z fúrika. Našli ešte jednu, pri ktorej si neboli istí, či nemá podobnú škvrnu, tak ju prihodili do igelitu. Obaja muži sa viac menej upokojili.

“Rasťo,” povedal starý pán, keď návštevu vyprevádzal a stáli pri aute.

“Áno?” pozrel na neho ten druhý, spýtavo. Teraz to príde, čakal.

“Vi-videl si to, že?” očividne sa striasol Oto. Nemá bundu a je tu zima jak v psinci. To je ono.

“Videl.”

“Bolo to ako živé,” dôchodca sa chvel, určite nie iba od zimy. Odvaha ho opäť opúšťala, zrejme nechcel v tom dome ostať sám.

“Nemysli už na to. V pondelok zavolám dodávateľovi, upozorním ho, že mi doručil sprasený tovar. Bude to nejaká divná živica alebo lepidlo či čo.” Klamár, hnusný klamár, kričalo mu v hlave jeho detsky naivné, zákonne dobré ja. Otomar na neho pozrel s výrazom to rozprávaj tomu čo seno žerie.

“Keby ti to nešlo vyšúrovať z tých dlaždíc, zavolaj mi, nejako to vyriešime,” rychlo pokračoval, aby to zahovoril.

“A máš u mňa kredit. Nebudem brať peniaze za znehodnotené veci,” žmurkol na starčeka. Ako sa blížil jeho odchod, nálada sa mu zlepšovala.

“Dávaj si na to pozor. A gratulujem Rasťo.”

“Čo? K čomu?”

“Zistíš doma.”

A naozaj, zistil to doma a naozaj to bolo hodné gratulácie. Od Ota šiel najskôr naspäť do obchodu. Obišiel predajňu a zacúval k zadnému vchodu tak, ako to robia dodávky, keď mu prinesú tovar. Vystúpil a všimol si, že sa ešte viac ozimilo, aspoň pocitovo, od úst mu šla para, a tak pridal do kroku, aby to mal čo najrýchlejšie za sebou. Tlmiče otváraného kufra zasyčali a on chvíľu len tak hľadel na valce zabalené do igelitu. Pripadal si ako zločinec z nejakého filmu, ktorý sa ide zbaviť mŕtvoly, napríklad ten sympaťák z posledného Von Triera. Povzdychol si a vytiahol nechcený balík z auta. Zdal sa mu ešte ťažší než pred tým. Kým prešiel tých pár krokov k dverám zadného vchodu, fučal chladom a námahou. Fakt je to nejaké ťažšie, pomyslel si, keď otváral oceľové dvere. Zasvietil vnútri starým otočným vypínačom a zavrel za sebou. Tovar poslušne stál na paletách a policiach, menšie veci mal pekne prehľadne organizované v regáloch. Položil svoje igelitové bremeno na zem a chvíľu sa len tak rozhliadal po sklade. Čo s tebou, šťuchol nohou do vreca, otvoril ho a pozrel na otrávené brikety zhora. Znova sa ozvalo to tiché vlhké chrumkanie, ktoré do dnešného večera počul iba tu. Prečo to tak nemohlo ostať? Niektoré veci mu cestou sem začali do seba zapadať, jeho nálada sa zhoršila. Hnev, ktorý pred Otom namáhavo ovládal sa mu znova rozlieval mysľou. Nehneval sa na starca, veď on za nič naozaj nemohol. To len jeho múza, jeho našepkávač, ktorému vďačil za zázračnú schopnosť včasne vedieť, začal mať zrejme promiskuitné náladičky. Spomenul si, ako sa zoznámili, keď sa mu podarilo neuveriteľne lacno kúpiť priestory bývalej pekárne, ktorá tu skrachovala a keď to tu potom začali s Elou zariaďovať a zháňať dodávateľov. Mal zrazu bláznivé nápady, no nejako vedel, že to bude fungovať. V jeho mozgu akoby narástol nový lalok, získal nové inštinkty. Ktovie, kde by teraz bol a čo by robil, keby sa vtedy... prudko potriasol hlavou a spláchol momentálne zbytočné myšlienky preč.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Našepkávač