Věnováno Tamar.

„... bylo to pro něho jako několik dní...“

Nadav Ejal

VZPOURA PROTI GLOBALIZACI

Proč lidé revoltují proti dnešnímu světu

© 2020 by Nadav Eyal

Podle anglického překladu Revolt: The Worldwide Uprising Against Globalization hebrejského originálu vydalo v edici H!story nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2020. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Lenka Lichtenberg

Odpovědná redaktorka Irena Hanušová

Šéfredaktor Marek Vlha

Jazyková redaktorka Tereza Filinová

Design obálky Elizabeth Yaffe

Ilustrace na obálce © THEPALMER/Getty Images

Fotografie autora Danny Bar Adon

Úprava obálky Pavel Junk

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-vzpoura-proti-globalizaci, libisemi@melvil.cz

Diskutujte o knize s hashtagem #vzpoura

© Jan Melvil Publishing, 2020

ISBN 978-80-7555-120-7

„Kde není zápasu, není pokroku.“

— Frederick Douglass, projev ku příležitosti výročí zrušení otroctví v britské Západní Indii, 1857

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ

Svět si v roce 2020 prošel náročným obdobím plným výzev, které zřejmě ovlivní několik následujících desetiletí. Vypuknutí pandemie COVID-19 lidstvu ukázalo hranice i obrovský potenciál mezinárodní spolupráce a globalizace. Obyvatelé světa, který je nyní daleko propojenější než kdy předtím, světa neustálého pohybu lidí, zboží, kapitálu a myšlenek, narazili na zavilého společného nepřítele: neznámý patogen. Nový druh viru se od jiných původců epidemií, jež propukly v posledních desetiletích, liší určitými biologickými vlastnostmi, které z něj učinily skutečnou hrozbu. COVID-19 není výjimečně smrtící – SARS a MERS byly v tomto ohledu daleko nebezpečnější – je však mimořádně nakažlivý. Globalizovaný svět rád používá virální metafory, nyní poprvé stanul tváří v tvář původnímu významu tohoto slova.

V globalizovaném světě mají místní krize regionální dopady, které se projevují na celonárodní úrovni, přelévají se do sousedních států a následně do celého světa. Může se jednat o ekonomickou krizi, jakou byla například americká hypoteční krize v roce 2008, z níž se nakonec vyklubala krize globální, jindy může jít o epidemii nového viru, jakým je například COVID-19. Vládní činitelé se na začátku řešení místní nebo regionální krize často dopouštějí chyby: mylně se domnívají, že ji dokážou zvládnout sami. Přistupují k ní jako ke „své vlastní“ krizi a nedochází jim, jaké souvislosti a důsledky má v celonárodním a celosvětovém kontextu. Přesně k tomu došlo zpočátku v Číně. Jak má vlast, Izrael, tak Česká republika byly naopak během první vlny epidemie malými ukázkami efektivní reakce na pandemii. Obě země ale později zjistily, že zápas zdaleka neskončil a že není nic smrtelnějšího než oslava vítězství uprostřed bitvy.

Mezinárodní obchod vytváří účinnější mechanismy výroby a distribuce, které zachraňují před extrémní chudobou miliardy lidí. Ve střední, východní a jižní Evropě se životní úroveň v desetiletích po pádu východního bloku a zavedení tržního hospodářství výrazně zvýšila. Rozhodně to platí o České republice. Globalizace je však složitý jev a má také stinné stránky. Urychluje záchranu nespočtu lidí od strašlivé chudoby, zároveň ale vytváří nové cykly vykořisťování. Vykořisťovaným pak postupně dává do rukou moc a nástroje, aby se mohli z područí vymanit. Tato kniha ukazuje, že cykly vykořisťování stvořené globalizací jsou neudržitelné. Šíření myšlenek, znalostí a pravdy je nakonec přeruší. Toto je pozitivní nezastavitelný virus zakořeněný hluboko pod krustou globalizace.

Boj s extrémní chudobou ještě neskončil. Bude-li ale globalizace nucena odejít ze scény kvůli epidemii koronaviru, nacionalistické či populistické rétorice nebo pod tlakem obou jmenovaných sil zároveň, její ústup vymaže mnoho úspěchů, kterých jsme v této nejdůležitější a nejsmysluplnější válce, jakou kdy lidstvo vedlo, dosáhli. To by bylo nejen nemorální, ale i nebezpečné: když lidem seberete něco, co jim už jednou patřilo, začnou být frustrovaní. Frustrace plodí hněv a hněv vede k úpadku racionálního dialogu, a někdy dokonce k násilí. Dějiny střední Evropy nám připomínají velkou lekci Belle Époque, doby kulturního rozkvětu, která trvala od konce 19. století do propuknutí světové války v roce 1914. K prvnímu skoku globalizace došlo již před válkou, mezinárodní instituce a imperiální aliance však dosud žily minulostí. Nárůst národního a ekonomického napětí v kombinaci s nefunkčními a zastaralými systémy uvrhly svět do hrůzostrašné války a přinesly celá desetiletí rozdělení a rozdrobení.

Epidemie COVID-19 propukla v době překotné globalizace a industrializace a tytéž síly, které podporovaly rychlé šíření viru, nám zároveň pomáhají dostat situaci pod kontrolu. Když Čína vyhlásila v provincii Chu-pej zákaz vycházení, řada obyvatel Západu měla za to, že takové nařízení je vhodné pouze pro Čínu. Pandemie se ale stupňovala a obdobná (pokud možno mírnější) omezení zajišťující odstup mezi lidmi se ukázala jako nutnost pro zastavení infekce.

Zavádění těchto nefarmaceutických opatření umožnily až výdobytky průmyslové revoluce. Zůstat sám nebo v rodinném kruhu bylo vždy nejlepší obranou proti extrémně nakažlivým patogenům. Většina lidí si však na rozdíl od šlechty nemohla dovolit uprchnout před nákazou do venkovských sídel.

Ještě v půlce 19. století téměř nikdo na světě nevydělával více než 400 dolarů ročně (z hlediska parity kupní síly) a lidé si nemohli dovolit izolovat se od ostatních. Zemřeli by hlady. Nyní jsme naopak dostatečně bohatí a společenské struktury dostatečně stabilní na to, aby mnozí z nás mohli zůstat delší dobu doma a smrtícímu patogenu se tak vyhnout. Navíc máme k dispozici nové nástroje. Koronavirus vtrhl do našich životů v době, kdy už sekvenování DNA nestojí desítky tisíc dolarů, kdy můžeme využívat neuvěřitelně výkonných cloudových služeb, v době příkladné mezinárodní spolupráce. Příroda nám předhodila exponenciální problém a my jsme poprvé v historii zareagovali exponenciální vědeckou odpovědí.

Globální vesnice nemůže přežít, aniž by lpěla na pokroku a pravdě. V mnoha zemích se v naprostém rozporu s fakty a dostupnými vědeckými poznatky rozšířily tendence nový virus podceňovat, nebo dokonce popírat. Množství úmrtí způsobených virem COVID-19 ve Velké Británii nebo New Yorku jasně ukazuje, jak jsou tyto názory pro veřejné zdraví nebezpečné. Nedůvěra v instituce se mění ve válku proti pokroku, v pochod pošetilosti.

Abychom mohli sledovat místní krize, aktivně do nich zasahovat a vypořádat se s nimi, musíme přijmout globální zodpovědnost a posílit mezinárodní instituce. Čím silnější vazby mezi sebou vytváříme, tím víc je budeme potřebovat. V roce 2020 stanulo lidstvo tváří v tvář pandemii. Příště to třeba bude nějaký místní konflikt, který přeroste ve světovou válku, ekonomická krize, jež nás opět strhne dolů, nebo ta největší výzva ze všech: krize klimatická. Současná míra ekonomické provázanosti, rozsáhlé obchodní vazby a globální mobilita dávají vzniknout problémům, jež dokážou růst exponenciálně, daleko rychleji než nějaký patogen. Globální výzvy vyžadují globální řešení.

ÚVOD

KONEC JEDNÉ EPOCHY

Budova vypadá jako typický kancelářský mrakodrap, jaký najdete v každém prosperujícím centru města od Manhattanu přes Londýn až po Tel Aviv. VIP hosté jsou přiváděni zadní chodbou k malému služebnímu výtahu, který za těchto okolností působí poněkud nepatřičně a dodává atmosféře na tajemnosti. Výtah sjede dolů, dveře se rozevřou a před námi se zjeví kulisy dnešního večera: rodinný vinný sklípek, tajný, jak dodává náš hostitel. V rohu místnosti nám slavný šéfkuchař právě připravuje večeři. Zdi jsou lemované skleněnými vitrínami, za nimiž spočívají lahve vína dovezené z vinic rozesetých po různých koutech světa. Hosté jsou ohromeni a takové lidi rozhodně není snadné ohromit. Jsou tu podnikatelé v oblasti špičkových technologií, bývalý premiér, bývalý vysoký armádní důstojník, který se nyní pustil do sociálního podnikání, a výkonní ředitelé nejvýznamnějších společností. Všichni přítomní, a vlastně kdokoli a kdekoli na světě, jméno našeho štědrého hostitele velice dobře znají.

Když nás usadí ke stolu, rozhlédnu se kolem a počítám miliardáře. S pravděpodobností hraničící s jistotou jsem tu dnes jediným hostem, který přijel Toyotou Corolla s uvolněným blatníkem.

Byl jsem pozván, abych promluvil o mezinárodní situaci, globalizaci a odporu vůči ní. Moji posluchači v mistrně nasvíceném vinném sklípku pozorně naslouchají, zatímco vypočítávám jednotlivé vrstvy obyvatelstva, které nemají nejmenší prospěch z blahobytu skýtaného současným světovým řádem, a vysvětluji, jak se technologické korporace vyhýbají zodpovědnosti za neduhy globálně propojeného světa, který samy stvořily. Tvrdím, že liberální hodnoty jsou zpochybňovány obrozením nepřátel pokroku a že mladí lidé dávají před bojem za demokracii přednost radikálním řešením. Ze statistického hlediska se nám daří dobře, poznamenávám. Tak proč má tolik lidí pocit, že se ocitli v pasti?

Měl jsem tušit, jakou to vyvolá reakci. Horní procento těch nejbohatších většinou považuje krizi z roku 2008 za pomíjivý mráček na obloze, Trumpovo zvolení pouze za historickou hříčku osudu a pokrok, tedy jeho aristokratickou podobu, k níž tito lidé vzhlížejí, za nezadržitelný. Náš velkorysý hostitel a několik málo hostů podstatě mé analýzy porozuměli, i když s ní nesouhlasí. Ostatní jsou popuzeni. „To je přehnaný pesimismus,“ vyhrkne jeden z nich a ostatní po něm slabikují „pe-si-mis-mus“. A hned se do mě pustí s provařenými moudry: Je to jen „populistická vlna“, odpor, který brzy pomine a nenapáchá větší škody. Rozhovor se promění v anachronickou diskusi typickou pro lidi narozené v padesátých a šedesátých letech. Zaznívají dokonce taková klišé jako „sebedůvěra je otcem úspěchu“, „štěstí přeje odvážným“, „všichni mladí jednou dospějí“ a „nemůžeme se přece vrátit zpátky na stromy“. Většinu z nich vůbec nezajímá, co jim říkám. Chtějí mě poučovat a skrze mě chtějí poučovat i celou mladou generaci o tom, že všechno dobře dopadne, jen když budeme myslet pozitivně. Debatu uvízlou na mrtvém bodě elegantně utíná servírování dezertu. Když je budoucnost vašich dětí zajištěna dluhopisy bez rizika, můžete si dovolit uctivě nesouhlasit.

Tato večeře mi něčím připomněla poněkud dramatičtější událost, jíž jsem byl jako novinář svědkem před dvěma lety. Na obou setkáních se dalo napětí krájet. Když znervózní velcí boháči, obalí se do celofánu, který šustí optimismem. Střední třída volí mnohem prozaičtější taktiku: zuří.

Onoho večera 8. listopadu 2016 byla atmosféra na Manhattanu slavnostní a napjatá. Bezmračná obloha se klenula nad skleněným stropem Javitsova centra připraveného na korunovaci nového vůdce svobodného světa. Pouliční prodejci venku měli žně. Nabízeli trička s prezidentkou Hillary Clintonovou v kostýmu superženy, trička s prvním mužem Billem Clintonem, volební odznáčky všech barev a suvenýry na památku historického dne. Venku hlídkovaly stovky policistů a členů bezpečnostních složek spolu s armádou přenosových vozů a lesem satelitních antén. Počet zde přítomných novinářů několikanásobně převyšoval hloučky, které byly vyslány do poněkud skromnějšího ústředí Trumpovy volební kampaně vzdáleného vzdušnou čarou jen několik set metrů.

„Ona povstane,“ napsala o Clintonové básnířka Maya Angelou v roce 2008. Nyní se Clintonová chystala osvobodit z rezavých řetězů a stát se nejmocnějším člověkem světa.

Na pódiu seděli zástupci celého spektra amerického lidu. Heterosexuálové i gayové, Hispánci, černoši i běloši, ženy i děti. Měli znázorňovat nástup nové éry, kterou zvolení Clintonové ohlašovalo. S nekonečnou trpělivostí tam seděli celé dlouhé hodiny a čekali na těch pár vteřin, kdy je jejich děti uvidí v televizi a navždy si uloží do paměti obraz svých rodičů vedle první ženy, která kdy byla zvolena prezidentkou Spojených států amerických. Svá místa neopustili, ani když se nad Javitsovým centrem začalo stmívat.

Clintonová samozřejmě nakonec nepřišla. Neviděla oslavu, kterou pro ni připravili. Padla noc a všechno odnesla s sebou.

V pohledu novináře je cosi brutálního. Z bezpečné vzdálenosti skýtající perspektivu sleduje, jak se před ním odvíjí obraz. Zachytí zklamání šířící se davem, šokované lapání po dechu, slzy a zlomená srdce, banalitu lidských reakcí: popírání, zklamání, zoufalou naději, která dál koluje mezi oddanými.

Když začali ohlašovat výsledky, stoupenci Clintonové měli oči přilepené k chytrým telefonům a nevěřícně šeptali. Přesně tak to bylo. Nemohli tomu uvěřit, nedokázali pochopit, jak se to jenom mohlo stát. Mnozí plakali. Jeden z nich se mi svěřil, že se coby židovský homosexuál obává nového holokaustu.

Ptal jsem se ho, jestli nemluví jen tak do větru.

„Ne,“ natahoval, „opravdu se bojím.“

Spojitost mezi zděšenými, panikařícími členy volebního štábu Hillary Clintonové oné podzimní noci a sebejistými boháči, s nimiž jsem se setkal ve vinném sklípku, není na první pohled patrná. Ti druzí byli odhodlaně optimističtí a připraveni všem vysvětlit, že světový řád, který jim osobně tak vyhovuje, je skvělý také pro všechny ostatní. Stoupenci Clintonové vycítili, že se demokracie ocitla v ohrožení a že právě přišli o budoucnost. Obou skupin se ale zmocnil hluboký, nevyřčený strach. Každá se s ním vyrovnávala po svém: boháči euforicky schovávali hlavy do písku, zatímco voliči Clintonové pokryli podlahu Javitsova centra slzami.

Nebáli se jen toho, že Trump, stoupenci brexitu, evropští nacionalisté nebo islámští fundamentalisté způsobí světovou katastrofu. Ostatně kdyby k ní skutečně došlo, jen by se utvrdili ve své víře v liberální hodnoty či tržní hospodářství. Ne, neobávali se příchodu nějaké pohromy. Právě naopak. Báli se, že by jejich protivníci mohli uspět, že by Trump mohl uspět. Jeho úspěch by znamenal nastolení neliberálního světového řádu a výrazné omezení celosvětové spolupráce.

Byl by to svět, který v základech otřese skálopevnou vírou ve vítězství dobra nad zlem za druhé světové války, ve svobodu jako nezbytný předpoklad prosperity, v odmítnutí náboženského fanatismu, v to, že žena má právo rozhodovat o svém těle, a především ve všemocnou sílu pokroku. Pro tyto lidi by se historie zastavila a zařadila zpátečku. Poslední roky jsou pro mnoho z nich důkazem, že tato transformace již započala.

Nejsem Američan ani Evropan. Žiji ve vzdálené provincii, kterou vzalo pod svá křídla americké impérium. Moje pozice je pozice pozorovatele s výsadou emocionálního odstupu od přicházející bouře. Pár měsíců před volbami v roce 2016 jsem se vydal na cestu po Spojených státech, abych našel odpověď na jednoduchou otázku: Kdyby měl vyhrát Trump, jak by k tomu mohlo dojít? Podle volebních průzkumů se to zdálo téměř nemožné, ale já zůstával skeptický. Seděl jsem v obývacím pokoji jedné hornické rodiny v Pensylvánii, státě, který patří mezi pilíře průmyslové revoluce. Venku lilo a skučel vítr. V rodině panovala stejně ponurá a skličující atmosféra jako za okny – chyběl jí onen optimismus, do nějž vkládám své naděje. Černí aktivisté ve Filadelfii mi řekli, že prezident Obama je jen další maskou bělochů, kteří zabíjejí nevinné obyvatele z jejich sousedství. Zapřísahali se, že pro „tu ženskou“ hlasovat nebudou. Dívenka z města Charlotte v Severní Karolíně, která vyrůstala se dvěma transgender matkami, mi se slzami v očích vyprávěla, jak ji kvůli jejím rodičům spolužačka přestala zvát na narozeninové oslavy. Z jejího příběhu jsem vycítil rostoucí nevraživost vůči nové Americe. Ve stejném státě jsem navštívil nedělní bohoslužbu. V místním kostele kazatel hlásal, že Spojené státy budou kvůli tolerování homosexuální sodomie potrestány epidemií horší než ebola. Zeptal jsem se ho, zda nemá pocit, že jeho Amerika mizí z tohoto světa, a dostalo se mi následující odpovědi: „No tak, ještě nás nepohřbívejte!“

To, k čemu došlo ve Spojených státech za Trumpovy vlády, není běžná politická výměna ani revoluce opřená o novou, promyšlenou politickou ideu. A žádná soudržná politická myšlenka nestojí ani za brexitem. Vzestup populismu a nacionalismu od Brazílie přes Itálii až po Maďarsko je ve skutečnosti útokem (ač roztříštěným) na globalizaci dnešního světa, útokem, jenž povstal z ozvěn nespravedlnosti, které trápí střední vrstvu celého průmyslového světa. Ti, kdo se příliš soustředili na dění v Americe, Evropě, Africe nebo Asii, přehlédli nejdůležitější sociální, kulturní a politický úkaz naší doby. Jednotlivé body se slily jako na pointilistické malbě do jediného obrazu, obrazu revolty. Ohromné množství lidí odmítá globalizaci jakožto ekonomický, kulturní a univerzální hodnotový systém. Vzpoura se šíří po celém světě, neřízeně a plynule. Její podstatou není pečlivé budování nových mocenských struktur, ale odmítání těch stávajících.

Ostrá opozice vůči globalizaci se vytvořila na dvou protikladných frontách: na straně radikální anarchie a na straně náboženského fundamentalismu. Radikální a zpátečnické myšlenky podnícené rostoucí sociální nespokojeností si našly cestu ke střední třídě. Revoltu lze vycítit v rozhodnutí Britů vystoupit z Evropské unie, ve vzestupu extrémní pravice v Evropě, v šíření fundamentalismu, jakož i v sílící podpoře radikální levice a v růstu nenávisti vůči bohatým a vůči koncentraci bohatství. Politici se zoufale snaží osedlat tygra. Prezident Spojených států od okamžiku svého zvolení doslova zaplavil americký i mezinárodní diskurz vytrvalými provokacemi. Bušení jeho tweetů do klávesnice bylo tak ohlušující, že jsme zapomněli na něco, co nám všem došlo už ve chvíli, kdy vyhrál volby: Trump je projevem mnohem širšího fenoménu zrozeného dávno před volbami v roce 2016 a 2020. Nyní, s odstupem několika let, bychom měli udělat to, co je zapotřebí: ohlédnout se zpět na uplynulá desetiletí jako na součást politické a historické mozaiky tvořící náš současný svět. Věk revolty je příliš závažný a má příliš mnoho důsledků, než aby ho bylo možné připsat na vrub Trumpovi nebo mediální fascinaci jeho osobou.

Rebelové tvoří různorodou směsici vyděděnců. Někteří z nich prohlašují, že globalizace, liberální hodnoty s ní spjaté a technologie, jimž dala možnost vzkvést a šířit se, otrávily jejich životy i společnost a rozvrátily hluboce zakořeněné hodnoty a přesvědčení. Jiní se chopili zbraní, často doslova, a vytáhli s nimi proti politické nomenklatuře, která jim slibovala, že globální řešení přinesou prosperitu všem, a sama se přitom zaprodala procentu těch nejbohatších. Bouří se, protože jim nakukali, že globalizace narovná svět, všechno jim bude ležet u nohou, všechno budou mít hned, všechno na dosah, stačí jen natáhnout ruku. To je samozřejmě pouze prázdný slogan. Mezinárodní ekonomika není postavená na rovnosti, nýbrž na nerovnosti. Rebelové vidí, jak jejich děti zatracují vlastní kulturu, sílící tlak na politickou korektnost jim přitom brání vyjádřit frustraci, kterou pochopitelně cítí. Bouří se, protože jejich jistoty, identita a živobytí se ocitly v ohrožení. Útok teroristů může přijít každičkým okamžikem, imigranti se chtějí dostat, kamkoliv se jim zlíbí, a zaměstnavatelé neustále hrozí vyhazovem. Pandemie koronaviru COVID-19, která se v roce 2020 přehnala přes celou planetu, odhalila, že politika vedená v duchu 20. století upadá a není schopná čelit současným výzvám, například šíření nového patogenu v úzce propojeném světě. Vůdci a politické systémy obvykle budí dojem kontroly, jistoty a bezpečí. Dějiny ale ukazují, že epidemie tuto iluzi rozbíjejí. V takových situacích také vychází najevo, kteří z vládců jsou rozhodní a schopní a kteří naopak nebezpeční a neschopní. Luchino Visconti, který ve 14. století vládl Milánu, uvalil na domy, v nichž propukla černá smrt, karanténu, a zachránil tak během první vlny epidemie ve městě mnoho životů. Ostatní vládci prchali do svých letních sídel, zatímco jejich poddaní umírali – to mi připomnělo, jak Donald Trump uprostřed zuřící nákazy koronaviru chodil hrát golf. „V časech temných, počínáme vidět,“ napsal americký básník Theodore Roethke. Není náhoda, že v mnoha zemích zasažených koronavirem propukly rozsáhlé protesty. COVID-19 dále katalyzoval povstání proti roztříštěnému světovému řádu.

Tyto výlevy ukřivděnosti, tento nárůst nelibosti mění svět. Protesty proti mezinárodnímu obchodu nebo na jiné úrovni proti univerzálním hodnotám jsou daleko víc než jen ojedinělými výbuchy nenávisti a nevědomosti či pomíjivými jevy, jak je média často vykreslují. Odpor proti sílící migraci v západní společnosti není vždy nacionalistickou, šovinistickou propagandou. Globalizace sice zlepšila životní podmínky lidí, zároveň ale poškodila komunity a rozvrátila ekosystémy, zasela vítr a sklízí bouři. Revolta propukla na konci věku zodpovědnosti.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva k českému vydání

Úvod: Konec jedné epochy