Sabine Ebert

SCHWERT UND KRONE

Herz aus Stein

Copyright © 2019 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich, Germany

The book has been negotiated through AVA international GmbH, Germany

www.ava-international.de

www.sabine-ebert.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket layout © ZERO Werbeagentur, München

Jacket illustration © FinePic, München/shutterstock

Kartgrapher © M. Eng. Thomas Zimmermann

Translation © 2020 by Dagmar Hoangová

ISBN  978-80-249-4294-0

Dramatis Personae

Historicky doložené osoby děje

Štaufové

Fridrich I., římsko-německý král a císař (později zvaný Fridrich Barbarossa)

Beatrix Burgundská, jeho druhá manželka

Fridrich IV. (z Rothenburgu), syn dřívějšího krále Konráda Štaufského, vévoda švábský (pod poručnictvím Barbarossy)

Světští spojenci

falckrabě Ota z Wittelsbachu (Ota I. Bavorský), Fridrichův korouhevník a blízký přítel

hrabě Ulrich z Lenzburgu, císařův důvěrník

purkrabí Jindřich z Dohny (Donína), císařský ministeriál

Welfové

Jindřich Lev, vévoda saský a bavorský

Klementina Zähringenská, jeho první manželka

Welf VI., mladší bratr čekatele na trůn Jindřicha Pyšného zesnulého v roce 1139, strýc a rádce Jindřicha Lva a Fridricha Barbarossy

Uta z Calwu a Schauenburgu, jeho manželka

Welf VII., jejich syn

Světští spojenci

Hrabě Adolf ze Schauenburgu, Holsteinu a Stormarnu

Jindřich z Weidy, rádce Jindřicha Lva

hrabě Gunzelin z Hagenu, místodržící v zemi Obodritů

hrabě Ludolf z Peine, místodržící v zemi Obodritů

hrabě Christian z Oldenburgu

hrabě Reinhold z Dithmarschenu, vévodův ministeriál

Askánci

Albrecht z Ballenstedtu, bývalý vévoda saský, markrabě braniborský zvaný Albrecht Medvěd

Žofie z Winzeburgu, jeho manželka

Otto, Hermann, Adalbert, Dietrich, Siegfried, Jindřich a Bernhard – jejich synové

Adéla, sestra míšeňského markraběte Oty, vdova po králi Svenovi Dánském, manželka hraběte Adalberta z Ballenstedtu

Wettinové

Ota, markrabě míšeňský, později zvaný Ota Bohatý

Hedvika, jeho manželka, dcera Albrechta Medvěda

Albrecht a Dietrich, jejich synové

Dietrich, Otův bratr, markrabě lužický (později Dietrich z Landsbergu)

Dobroněga, jeho manželka, sestra polských vévodů

Konrád, jejich syn

Dietrich, nemanželský syn Dietricha s Kunigundou z Plötzkau

Dedi, hrabě z Groitzsche, Otův bratr

Mathilda (Mechtylda) z Heinsbergu, jeho manželka

Jindřich, Fridrich – další Otovi bratři

Christian, ministeriál v Otových službách

Ludowingové

lantkrabě Ludvík II. zvaný Železný

Judita, dcera vévody Fridricha II. Švábského a nevlastní sestra Barbarossy, Ludvíkova manželka (později Juta Claricia Švábská)

Slované

Niklot, kníže Obodritů

Pribyslav a Vertislav, jeho synové

Prislav, jeho zběhlý syn v dánských službách, hrabě (jarl, earl) z Lollandu

Lubemar, Niklotův bratr

Vojslava, Pribyslavova manželka

Borwin, Pribyslavův syn

Duchovenstvo

Hadrián IV., papež

Viktor IV., papež

Paschal III., papež

Rainald z Dasselu, kancléř Fridricha Barbarossy a kolínský arcibiskup

Philipp z Heinsbergu, kapitulní děkan v Kolíně, Rainaldova pravá ruka, švagr Dediho z Groitzsche (později kolínský arcibiskup)

Wichmann, magdeburský arcibiskup, synovec markraběte Konráda z Míšně

Hartwig, brémský arcibiskup

Ota, biskup ve Freisingu, nevlastní bratr Konráda Štaufského

Rahewin, písař Oty z Freisingu

Evermod, biskup v Ratzeburgu

Dánsko

Sven Estridsen, král (později Sven Grathe)

Adéla, dcera Konráda z Wettinu, markraběte z Míšně a Lužice, jeho manželka

Waldemar I., král (později Waldemar Veliký)

Sofie z Novgorodu, jeho manželka

Absolon, arcibiskup v Lundu

Asker, biskup v Roskilde

Itálie

mistr Marchese, konstruktér válečných strojů

hrabě Guido z Biandrate, Miláňan a císařův důvěrník

Acerbus Morena, konsul v Lodi a kronikář

Čechy

Vladislav, král

Pomořansko

Kazimír, vévoda

Bogislav, vévoda, jeho bratr

Důležité fiktivní osoby

Raimund z Muldentalu, Richard a Gero – Christianovi přátelé

Randolf z Muldensteinu, rytíř na dvoře míšeňského markraběte, Christianův úhlavní nepřítel

Luitgarda, mladá dívka na míšeňském dvoře

Josefa, léčitelka v Míšni zvaná Stará kmotra

Stefano di Stella, tlumočník ve službách císaře

Marie Claire, dvorní dáma manželky Fridricha Barbarossy Beatrix

PRVNÍ DÍL

PRÁVO A BEZPRÁVÍ

Královražda

Adéla z Míšně, dánská královna a manželka Svena Estridsena; Roskilde, 9. srpen 1157

Ještě před chvílí pokojnou letní nocí zněly panické výkřiky. Řinčení zbraní se mísilo s třeskem povalených lavic a rozbitých džbánů.

Adéla, dcera zesnulého míšeňského markraběte a mladá manželka dánského krále Svena, se zděšeně opřela oběma rukama o rozviklaný stůl. Do tohoto nuzného úkrytu ji Sven zavedl krátce předtím, než venku začalo krveprolití. Nejraději by si zakryla rukama uši a zavřela oči. Jako by tím mohla vymazat to, co se v paláci vedle dómu a v ulicích dělo. Připadalo jí, že cítí polibek, který jí chtěl dát milovaný muž, než opustil tenhle úzký, zborcený dům pod katedrálou. Ona se od něho ale odvrátila, protože jí během krátké cesty z paláce došlo, co Sven plánuje. Něco tak hnusného a neomluvitelného, že nevěděla, jestli mu to bude moct někdy odpustit.

Pokud vůbec ještě žije.

Pozvedl se svými muži meč proti svým dvěma bratrancům a spolukrálům Knutovi a Waldemarovi, při slavnosti tady v dánském královském městě Roskilde, kde měli všichni tři oslavit uzavření míru. Ještě před patnácti minutami s nimi Adéla seděla u nejvyšší tabule a povídala si.

Byla hrůzou jako ochromená. Najednou jí do krku vystřelil obsah žaludku. S námahou se jí podařilo doběhnout k vědru, do kterého zvracela, až z ní už vycházela jen žluč. Janne, její osobní služebná a jediná průvodkyně, drmolila od příchodu do úkrytu na kolenou a s lomícíma rukama modlitby. Držela teď své paní hlavu a závoj. Sáhla po džbánu vody, aby si Adéla mohla vypláchnout ústa a zbavit se tak nepříjemné chuti.

„Opravdu tu budeme čekat, až to skončí?“ zašeptala ustrašeně. „Nejsme tady v bezpečí, moje královno. Bez mužského doprovodu ale nikam nemůžeme. A když vás někdo pozná…“

I Janne prohlédla Svenovy úmysly. Když osobně vyvedl manželku v pozdní hodinu z paláce, nedoprovodil Adélu k jejímu údivu do příbytku, jak zpočátku doufala, protože se po dlouhém dnu těšila na postel, ale zavedl ji, aniž zodpověděl jakékoli otázky, do tohoto nenápadného domu.

Nebylo to také nutné. Cestou sem viděly mladé ženy, jak se Sven opásal mečem, který před oslavou odložil na znamení, že bude respektovat mír v hale. A tři stovky jeho bojovníků, jež právě dorazily ze Skánie a pro které byla před palácem naservírovaná spousta jídla a pití, měly na sobě brnění.

Sven se pak rychle vrátil do kamenného paláce vedle dómu a zahájil se svými po zuby ozbrojenými muži masakr.

Hněv napadených by se před jeho cizokrajnou manželkou nezastavil.

Pokud Sven boj proti Knutovi a Waldemarovi prohraje, nebude už Adéla královnou, ale vdova po křivopřísežníkovi a královrahovi.

Když zvítězí, bude chotí křivopřísežníka a královraha. Knut a Waldemar jsou oblíbení. Dánové nenechají to zákeřné přepadení bez pomsty.

Adéla věděla, že měl Sven už jednou v úmyslu vlákat bratrance a konkurenty o trůn do léčky a zabít je. Chtěl po jejím otci markraběti Konrádovi, aby je kvůli tomu pozval na míšeňský Burgberg. On ale ty požadavky bez váhání rozhořčeně a znechuceně odmítl.

Jak jsem se jen mohla ve Svenovi tak zmýlit? ptala se mladá žena sama sebe. Jak jsem mohla toho muže milovat? A co mám teď dělat? Nechala se oslnit jeho vzhledem a vystupováním. Byl vysoký, světlovlasý, silný. A hrozně do ní zamilovaný.

Teď se ale nacházely s Janne v ohrožení života a potřebovaly všechny své smysly a odvahu. Nemohou zůstat v tom úkrytu, do něhož je Sven zavedl, než přikročil k tomu hroznému činu.

Byla to jen chvilka, přesto Adéla nevěděla, jestli její manžel ještě žije. Zda své dva spolukrále a příbuzné zabil, nebo Knut a Waldemar usmrtili jeho.

Výkřiky, kravál a vřískající hlasy prchajících neochabovaly, byly stále hlasitější.

„Nikdo nás tu nesmí najít,“ pošeptala ustrašeně své služebné. „A nikdo nás nesmí poznat!“

Adéla se třesoucími prsty snažila rozvázat šňůrky přepychové toalety, ve které slavila ještě před chvílí se Svenovými bratranci a Knutovou překrásnou sestrou Sofií z Novgorodu usmíření. Uzavření míru, které každému z čekatelů na trůn zajistilo královský titul a třetinu země.

„Kam chcete jít?“ bědovala jindy tak odvážná Janne. „Neexistuje v Dánsku místo, na němž byste byla v bezpečí, jakmile se rozkřikne, že váš manžel porušil mír a zavraždil vlastní příbuzné.“

Služka s kulatým obličejem na okamžik zmlkla, naslouchala rámusu přicházejícímu zvenčí a zašeptala: „Jen poslouchejte! Zanedlouho to bude vědět v tomhle městě každý.“

Protože venku ječela nějaká žena pořád dokola: „Sven všechny pozabíjí! Sven Estridsen zavraždil krále!“

Kterého z králů? přemítala Adéla zoufale. Nevím ani, jestli to byl nápad jen jeho samotného, nebo se spojil s jedním z těch dvou. Neměla ale čas přemýšlet o tom, jak má stát po této nehoráznosti Svenovi po boku, pokud dnešní noc přežije. Musí odsud pryč, protože ji Svenovi nepřátelé budou hledat.

Jenže kam?

Chtěla žít a utéct za teprve několikatýdenní dceruškou, kterou musela nechat na Svenův příkaz v dobré péči v Lüneburgu. Pravděpodobně už tehdy plánoval ohavný čin, který dnes spáchal.

„Pomoz mi do prostých šatů a zakryj mi vlasy,“ pošeptala Janne. Roztřesenými prsty se jí nedařilo rozmotat šněrování po stranách nádherného bliautu.

Ke svému štěstí a velkému údivu našla ve skrýši jednu ze svých truhlic s oblečením. Byl to další důkaz toho, jak chladnokrevně plánoval Sven svou zradu.

Janne oblékla královně jednoduché vlněné šaty a schovala její nápadné kadeře, na rozdíl od světlých vlasů většiny Dánek černé, pod šátek zavázaný na dva uzly.

„Kdyby vás venku poznali, umlátí nás k smrti!“ naříkala, když pokládala královně na ramena svou obyčejnou pelerínu. „Není bezpečnější tady zůstat? I kdybychom zvládly dostat se do přístavu… Žádná loď nepřijme dvě počestné ženy bez mužského průvodce!“

Roskilde se nacházelo na ostrově. A byla to pravda. Bez přítomnosti manžela nebo jiného příbuzného jako poručníka nemohou cestovat, natož vstoupit na loď.

„Ani kdybyste zaplatila drahokamy… Podle toho by vás hned poznali… Nebo vás popravili jako zlodějku, kdybyste neprozradila své jméno a titul,“ pokračovala Janne s líčením jejich obtížné situace.

„Existuje pro nás jen jedna možnost jak přežít,“ zašeptala Adéla v odpověď a stiskla Janne ruku. „Neztrácej odvahu, důvěřuj v Boha a pojď se mnou! Ledaže bys tu chtěla čekat na svého muže.“

Pootevřela dveře a vyhlédla ven.

Ulice byly přeplněné prchajícími, křičícími lidmi. Z jasně osvětleného paláce viděla přicházet muže se zkrvavenými meči hledající nové oběti. Vpředu ležely rozsekané mrtvoly. Šaty některých začínaly hořet. Pochodně a hořící lavice ozařovaly mihotavým světlem v hvězdné noci hrozné obrazy před palácem.

Většina obyvatel čtvrtě se stále ještě pokoušela zachránit v dómu a hledala útočiště ve stánku božím. Matky nesly své děti v náruči nebo je vlekly za ruku. Některé ve spěchu sbalily pár věcí, jiné měly na sobě jen spodní košili a pelerínu a utíkaly bosé. Tomu, kdo nebyl dost rychlý, hrozilo, že ho dav v panice porazí a ušlape.

„K přístavu?“ zašeptala Janne.

„Ne. Tam nahoru!“ Adéla ukázala bradou na katedrálu vedle paláce, k níž vyděšeně proudili lidé. Stáhla si kápi hlouběji do obličeje a totéž udělala u Janne.

Lem jejích šatů se zachytil o dřevěný hřebík. Prudce škubla a látka se roztrhla.

Mladá Míšeňanka popadla svou důvěrnici za ruku a utíkala, dokud ji píchání v boku nepřinutilo se zastavit. Krátce setrvala na místě, lapala po dechu a pokračovala v běhu. V levé ruce nesla malý uzlík, do něhož si sbalila teplé šaty, stříbrnou čelenku a prsteny posázené drahokamy – pro případ, že budou muset někoho kvůli pomoci podplatit.

„Co když nás napadnou ozbrojenci? Nebo nás někdo pozná?“ těžce oddechovala Janne.

„Nikam jinam nemůžeme. A v tom úkrytu by nás brzo našli. Utíkej proto rychleji!“

Adéla se rozhlížela nalevo a napravo, jak to jen v divokém chaosu vyděšených lidí šlo, vlekla svou družku za sebou, když se vmísily mezi prchající k dómu. Nechaly se strhnout obyvateli města a nést proudem těch, kteří měli před očima jako cíl už jen otevřený chrámový portál.

Jednou utržila Adéla tak prudkou ránu do zad, že zakopla a málem upadla. Janne ji zachytila.

Mladá Míšeňanka se obávala, že na ni někdo ukáže a vykřikne: To je královna! Žena toho vraha! Zabijte ji!

Naštěstí ji nikdo nepoznal. Udýchaně a ustrašeně se za pomoci loktů prodírala dál.

Když ale dorazila do kostela, nesnažila se Adéla skrýt v davu. Protlačila se s Janne k oltáři, položila pravou ruku na stůl zdobený vyšívanými pokrývkami a řekla udýchaně tlumeným hlasem ministrantovi: „Žádám… o… církevní azyl.“

Duchovní, ještě mladý, hubený, s povislými rameny a hluboce vyděšený náporem křičících lidí, zvedl odmítavě ruce.

Třesoucím se hlasem zamumlal: „Jdě… jděte k ostatním! Budeme se společně modlit za to, aby ta hrůza skončila. A za blaho duší zemřelých.“

Chtěl se otočit, Adéla ho ale gestem zarazila a tiše sykla: „Jen se podívejte! Nemůžeme k ostatním. Opakuji: Žádáme o církevní azyl.“

Její ruka ležela pořád ještě na oltáři.

Mladík na ni upřel pohled.

Konečně mu došlo, koho má před sebou – mladou královnu z míšeňských zemí. Manželku muže, který soudě podle výkřiků bolesti začal v paláci krveprolití.

Jeho obličej, v němž se střídaly zděšení a nerozhodnost, ztratil poslední zbytek barvy. Zamával rukama.

„Zbláznila jste se?“ zasténal přeskakujícím hlasem. „Jestli vás někdo pozná, nezabrání svatost tohoto místa lidu, aby tu rozpoutal další krvavou lázeň!“

„Proto stojíme před vámi a požadujeme církevní azyl!“ zopakovala důrazně Adéla, která by nejraději popadla ustrašeného duchovního za ramena a zatřásla jím. Svou nechápavostí ještě vyvolá krveprolití, o němž mluvil. Pochopitelně ale nemohla vztáhnout ruku na muže církve.

„Ve jménu milosrdné Panny Marie!“ naléhala.

Z obličeje mladého muže se dalo vyčíst, že do jeho přemýšlení vstupuje pomalu pohyb: „To musí rozhodnout biskup,“ zašeptal. „A Jeho Excelence je na hostině…“

Po této větě mu začalo svítat, že vůbec neví, jestli je biskup Asker ještě naživu. Roskilde bylo největší a nejvýznamnější dánské město a jeho biskup patřil k příbuzným a blízkým důvěrníkům krále Waldemara. Stejně jako mocný Absolon, vojevůdce, s nímž Waldemar vyrůstal, bezpochyby budoucí biskup v Roskilde a arcibiskup v Lundu. Pokud ještě žije.

Myšlenky zmateného služebníka božího se zkrátka nechtěly uspořádat. Výkřiky lidí hledajících útočiště v dómu mu bránily přijmout rozhodnutí.

„Jděte! Nemohu tu ručit za váš život,“ sykl.

Ten blázen nás ve své omezenosti opravdu ještě prozradí! pomyslela si Adéla netrpělivě. Pozornost některých přítomných už scéna u oltáře upoutala.

„Prosila jsem vás třikrát o azyl a připomínala vám vaši povinnost a platné právo,“ pronesla důrazně a důstojně, ale tlumeným hlasem. „Předkové mého manžela nechali postavit tento kostel a starali se o šíření božího slova v zemi. Jsou tu pohřbeni. Když nás pošlete pryč, spočine na vás krvavá vina. To chcete?“

Hubený ministrant se svíjel nelibostí.

„Věnuji kostelu zlatý prsten. Můžete tím zlatem ozdobit oltářní kříž,“ lákala ho a mnohoslibně zvedla uzlík.

Konečně ho napadlo východisko.

„Jděte do hrobky, rychle!“ ukázal na zamřížovaný vchod do sklepení, v němž byli pochovaní dánští králové. Harald Modrozub, Sven Vidlí vous, Sven II. Estridsen…

„Schovejte se tam. Přinesu vám chleba a něco k pití, jakmile se situace uklidní.“

S Boží pomocí biskup, Absolon a Waldemar ještě žijí, pomyslel si. Oni ať posoudí, co se s těmi ženskými stane. Budu je tu držet, dokud o nich Bůh, můj biskup a král nerozhodnou.

Mladé ženy se protáhly dveřmi a byly tak ukryté před pohledy většiny ostatních v kostele. Zanedlouho přišel nervózní ministrant se džbánem vody. Podal jim ho skrz mříže, vykoktal, že chleba ještě přinese, a vyhledal na těžkém svazku klíč, jímž zamkl mřížoví k hrobce.

„Teď jsme uvězněné u mrtvých,“ zamumlala Janne.

„Nebo jimi chráněné,“ zašeptala Adéla, které se při pouhé představě, že budou muset strávit následujících čtyřicet dní mezi sarkofágy, zmocnila hrůza. Tak dlouho tu ale určitě nezůstanou. Jakmile ji biskup z Roskilde spatří, začne vyjednávat s brémským arcibiskupem, aby od něho těžce zkoušenou Míšeňanku převzal. Výměnou za stříbro nebo nějakou laskavost.

Žíznivě se napila vody, protože jídlo při hostině bylo silně kořeněné. Po zádech jí stékal pot a vsakoval se do její spodní košile.

Chtěla podat džbán Janne, když zazněl před velkou bránou dómu zvučný, daleko se nesoucí hlas.

„Uvolněte místo!“

Lidé okamžitě ustoupili stranou, aby vpustili biskupa, který očividně přicházel přímo z hostiny. Jeho šat byl potřísněný krví.

Rychlými kroky přistoupil k oltáři, poklekl, sklonil hlavu a pokřižoval se, pak vstal a otočil se k lidem, kteří tu hledali útočiště.

„Zvoňte všemi zvony! Král Knut je mrtev!“ zvolal a v davu okamžitě vzplanul mnohohlasý nářek. Knut byl panovníkem v této části země – Sealandu.

Biskup Asker dal zvednutou rukou pokyn k mlčení.

„Zavraždil ho důvěrník Svena Estridsena. Sven porušil právo hosta a všechny přísahy a začal útok, nařídil ten krvavý čin.“

„Žije Waldemar?“ ozval se roztřesený hlas ze zástupu naslouchajících. Waldemar byl nejmladší ze tří dánských králů, teprve pětadvacetiletý.

„Jutský král byl poraněn na noze, s boží pomocí ale on i jeho druh Absolon unikli,“ pokračoval biskup hlasitě. „Jako zázrakem se jim přes Waldemarovo zranění podařilo uprchnout.“

Tak se konečně zeptejte! pomyslela si Svenova manželka s divoce bušícím srdcem, když se opatrně přibližovala k mříži, aby na biskupa viděla.

„Co je se Svenem?“ položil konečně otázku pronikavý ženský hlas. Adéla ztuhla a připravovala se na nejhorší.

„Křivopřísežník a královrah se obklopil svými muži a vydal se hledat Waldemara. Všichni jsou pryč. Boje v tomto městě skončily. Vraťte se proto do svých domů. Nejdřív se ale pomodlíme za Waldemara a Absolona a za blaho duše krále Knuta.“

Někdo rozhoupal zvony na znamení královy smrti. Možná ten hubený, nechápavý ministrant. Do hlubokých tónů se mísily modlitby lidí v dómu, kteří bez výjimky všichni poklekli.

Chrámová loď se jen pomalu vyprazdňovala.

Adéla a Janne ustoupily do pozadí, aby nebyly vidět. Věděly ale, že dostanou brzy návštěvu.

Zvony za krále Knuta pořád ještě vyzváněly. Mrtvý tížil Adélu na duši. Usedla do podřepu, objala kolena pažemi a zoufale se tiskla ke zdi. Zdalipak je Sofie, Knutova sestra a Waldemarova snoubenka, v bezpečí? Při hostině před tím krveprolitím si přátelsky povídaly. Sofie z Novgorodu opustila tabuli před ní. Možná to byla její záchrana.

Ó, Svene, doufám, že nemáš na rukách i její krev! Ó pomyslela si Adéla v duchu s hořkostí.

Řinčení jí prozradilo, že někdo otevřel mřížoví ke kryptě.

S námahou se zvedla a otřela si slzy z tváří.

Podle očekávání dorazil biskup Asker, šedovlasý muž s ostře řezanými rysy a pohledem, z něhož přeběhl Adéle mráz po zádech. Stejně neúprosnýma, ledově šedýma očima zastrašoval kdysi protivníky její otec, někdejší markrabě z Míšně a Lužice.

Biskup jí posvítil pochodní do obličeje.

„Bylo od vás velice chytré schovat vlasy…“

„Ctihodnosti, přísahám při svaté Matce boží, že jsem nevěděla o ničemných plánech mého manžela. Odvedl mě od tabule, jak si možná vzpomínáte. A já…“

Hlas se jí zlomil a do očí jí znovu vystřelily slzy. Vydechla: „Co Sofie? Žije ještě?“

„Nechápu, co je vám po tom,“ pronesl Asker chladně a spojil paže před břichem. „Co s vámi mám udělat? Nemohu vás pohnat k zodpovědnosti za hanebnosti vašeho chotě. Musíte ale pochopit, že tu vaši přítomnost nestrpím déle, než je nezbytně nutné.“

Pohlédl jí do obličeje. „Na druhé straně by byli Waldemar a Absolon za jistých okolností šťastní, že vás mají… na výměnu.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Dramatis Personae

PRVNÍ DÍL PRÁVO A BEZPRÁVÍ

Královražda