Oliver Pötzsch

Kejklír

Oliver Pötzsch

DER SPIELMANN

Die Geschichte des Johann Georg Faustus

Copyright © 2018 by Ullsteiin Buchverlage GmbH, Berlin.

Published in 2018 by List Verlag

Jacket design © akg-images, FinePic

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2020 by Rudolf Řežábek

ISBN  978-80-242-6926-9

Pro Aliahmada Alizadeho

Buď chytrý a ctižádostivý jako Faust

a laskavý a veselý jako Markétka.

Spletitými cestami k cíli.

Ďábla se banda stěží naděje,

i kdyby s ní už k peklu pádil.

Johann Wolfgang von Goethe,

FAUST I, verš 2181/82 (MEFISTOFELES)

Citáty z Goethova Fausta podle Goethe, Johann Wolfgang. Faust. Přel. Otokar Fischer. 1. vyd. Praha, Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění, 1957. 705 s. Knihovna klasiků, sv. 4). Německá verze Fausta: http://www.digbib.org/Johann_Wolfgang_von_Goethe _1749/Faust_I_.pdf

Historická poznámka

Kolem roku 1500 cestoval Německou říší muž, o kterém se toho moc nedochovalo. Skrovné prameny a nesčetné legendy, které kolem něho kolují, ale dovedly historiky k závěru, že opravdu existoval. Ve své době to byl největší kouzelník, podvodník, astrolog a mastičkář, a přitom chytrý a sečtělý jako tucet učenců a prohnaný jako Borgiové. Už krátce po jeho násilné smrti se o něm objevila kniha, kterou lze považovat za první německý bestseller. Dramatikové jako Christopher Marlowe a Johann Wolfgang von Goethe ho nechali vystupovat ve svých hrách, na pouličních jevištích byl všudypřítomný. Jeho postava dodnes platí za symbol ctižádostivého, nepokojného člověka, který si začal s ďáblem, jehož zásluhou si vydobyl velkou vážnost i bohatství – a nakonec zaplatil svou duší.

Jmenoval se Johann Georg Faustus.

Tohle je jeho pravdivý příběh.

Prolog

Knittlingen v Kraichgau, 27. října

Anno Domini 1486

Na podzim, když děti zmizely, přišli do města komedianti.

Malý Johann stál s otevřenými ústy ve výklenku Horní městské brány a pozoroval hlučný tančící a zpívající zástup pestrobarevně oblečených lidí. Jako malá armáda přešli padací most přes bahnitý městský příkop, zamířili do dokořán otevřené brány a naplnili Knittlingen životem. Vpředu metali dva cizokrajně vypadající muži tmavé pleti přemety, hned za nimi si hrdě vykračovala hrstka pištců s jednoručními píšťalami, dudami a tamburínami. Následovali maskovaní provazochodci, hrbatý trpaslík v šaškovském kostýmu, potulní šermíři mávající meči a skutečný huňatý medvěd, kterého vedl jakýsi obr na řetězu. Johann ještě nikdy neviděl takovou nádheru! Připadalo mu, jako by do falckého městečka dorazil sám císař. Nízké kamenné domy najednou zazářily podivuhodným leskem a Johannovi vnikla do nosu exotická vůně – aroma dalekého světa.

Komedianti kolem něho procházeli jeden po druhém. Následoval je houf smějících se dětí, které tento den toužebně očekávaly. Jeden z provazochodců na něho zamrkal, další se zasmál a šťouchl ho tak, až chlapec pozpátku zavrávoral. Teprve nyní si Johann všiml, že samým údivem a okukováním vstoupil příliš daleko do ulice. Kola povozu ho minula jenom o vlásek; v zemi, která byla ještě rozmočená od posledního deště, vyryla hluboké rýhy. Z okolních kopců a lesů padala na město vlhká, studená podzimní mlha, ale Johann ji necítil; dál upřeně zíral na nekonečnou karavanu lidí, vozů, koní a volů, která za ohlušujícího hřmotu vtáhla do města.

Odkud asi všichni přicházejí? napadlo ho. Z velkého Norimberka? Z románských zemí za Alpami, nebo dokonce z opačného břehu moře? Tam, kde přebývají hlavonožci, lvi a draci…

Pro něho samotného končil svět už za nejbližšími kopci u městečka Kraichgau – za nimi začínaly pověsti, pohádky a legendy. Kdykoli k tomu jeho matka našla sílu, vyprávěla mu příběhy: o spícím císaři Barbarossovi, rytířích, skřítcích a královnách víl, Černém muži v lese, Říšských sněmech v Augsburgu a Norimberku a hlučných oslavách. Johann jí seděl na klíně a okouzleně naslouchal jejímu pokojnému hlasu.

Po komediantech následovala spousta obchodníků, někteří s rachotícími povozy, ostatní jen s krosnou na shrbených zádech. Jako každý rok na den Šimona a Judy, svátek obou apoštolů, si postavili stánky podél obchodní ulice vedoucí od Horní městské brány až ke kostelu svatého Leonharda. Podzimní trh byl – společně s jarním trhem čtvrtou neděli po Velikonocích zvanou Cantate – největší jarmark v Knittlingenu. Z Brettenu, Pforzheimu, ba dokonce až ze vzdáleného Heidelbergu sem proudili lidé, aby tu nabízeli na prodej své zbraně.

Johann se už několik týdnů na tento den těšil. Chlapci bylo osm let a trh z minulého podzimu se už změnil jen v mlhavou vzpomínku. Hned časně zrána přiběhl k městské bráně, aby si počkal na první komedianty, obchodníky a vetešníky. Ale tento prostor se naplnil až teď, kolem poledne. Když prošel bránou i poslední obchodník, následoval Johann celé procesí do města. Trhovci se přetahovali o nejlepší místa poblíž kostela, vousatý, už notně podroušený putovní kazatel stojící na bečce od vína hlásal brzký zánik světa, muzikanti hráli k tanci a naproti hostinci U lva hlasitými údery naráželi první vinný sud. Byl cítit pach vylisované šťávy z vína, moštu, koňského hnoje, dýmu a kuchyňských výparů z mnoha vývařoven, které Johanna svůdně dráždily v nose. Vzduch byl obtěžkaný prvním příslibem sněhu. Rolníci tvrdili, že s dnem svatých Šimona a Judy zima každý rok sice tiše, ale o to naléhavěji klepe na dveře.

Celý Knittlingen se na tento den slavnostně vystrojil. Bohatí sedláci měli na sobě svrchníky a bílé barchetové košile jako při návštěvě kostela, ženy si zakryly vlasy šátky smotanými do dovedných čepců. Pro Johanna bylo obtížné razit si cestu mezi všemi těmi hlučícími, rozesmátými a smlouvajícími dospělými. Občas v davu narazil na jiné místní děti, zrzavá pekařova dvojčata Josefa a Maxe, kovářova syna s rozložitými rameny, který byl už ve svých dvanácti letech silný jako býk, a na malého, čiperného Hanse, synka hospodského od „Orla“ dole u hradebního příkopu. Ale jako obvykle se všechny Johannovi vyhýbaly nebo si potutelně šuškaly, jen co kolem nich prošel. Johann si na to už natolik zvykl, že si toho téměř nevšímal. Jen tu a tam, kdy se někdy sám se svými sny potuloval v lesích u Knittlingenu, jím ještě projela palčivá bolest.

Jeho matka ho nabádala, aby si s ostatními dětmi přestal lámat hlavu. Je údajně jiný než oni, chytřejší, bystřejší, zkrátka se s ním jeho vrstevníci nemohou rovnat. To kvůli vznešené krvi, jak jednou prohlásila, i když Johann nevěděl, co tím měla na mysli.

Je ale pravda, že Johann se v Německé škole naproti ve špitálu, kterou navštěvoval od loňského roku, začal velmi rychle nudit. To, co ostatním žákům připadalo zatěžko – učení zpaměti, počítání, trochu latiny z katechismu – mu šlo samo od sebe. Občas dokonce opravil učitele, starého, zahořklého muže, který v Knittlingenu také sloužil jitřní mše. Johann se často vracel k položené otázce, zvídavě se vyptával na cizí země, pohyb Měsíce, sílu vody – ale ať už chtěl vědět cokoli, stařec mu na to neodpověděl. A když ostatní kluci Johanna bili, stál jen netečně opodál a pokradmu se ušklíbal.

„Dej si bacha, ty skřete! Jestli mi ještě jednou šlápneš na nohu, rozmašíruju ti ten prohnanej ksicht na kaši!“

Ludwig, silný, o dva roky starší syn knittlingenského správce hospodářského dvora, ho udeřil do žaludku. Johann zasípal a chytil se za břicho, ale nebránil se. Ludwig ho přečníval skoro o dvě hlavy. Johann se znovu rozpomněl na matčina slova. Má-li skutečně vznešenější krev než ostatní děti, proč ho Bůh nechal takhle zatraceně mrňavého? Klidně by bral o něco méně rozumu, ale zato o trochu víc svalů; to byla jediná měna, která měla mezi dětmi opravdovou váhu.

„A teď koukej padat!“ pohrozil mu Ludwig a vydloubl si ze zubů zbytek uzeného salámu; z brady mu přitom odkapával tuk. „Vytři si radši zadek knížkama, místo aby ses pletl ostatním pod nohy!“

Johann mlčel a rychle vzal nohy na ramena, než ho Ludwig znovu udeří. Konečně se svými ostrými lokty prodral až na malé prostranství před kostelem. Tady komedianti mezitím postavili improvizované jeviště – pár dřevěných latí a prken na čtyřech sudech, na kterém předváděli své umělecké kousky. Jeden komediant bubnoval, druhý ohlušujícími činely ohlašoval následující číslo. Právě byli na řadě žongléři, kteří si vzduchem přehazovali barevné dřevěné koule a hořící pochodně a chytali je až na poslední chvíli – k blaženému zděšení obyvatel Knittlingenu.

Johann spěšně zatleskal, a to i při následujícím vystoupení, při kterém hrbatý trpaslík dával k lepšímu pár rýmovaných veršovánek o vínu, ženách a zpěvu; potom ho vystřídal obr s korbelem velkým jako sud. Lidé se hlasitě smáli a hulákali, takže Johann nejdřív přeslechl tichý hlas vedle sebe. Teprve když ho někdo zatahal za ucho, škubl sebou. V první chvíli si myslel, že je to zase Ludwig, který mu chce vyprášit kůži.

„Hele, seš snad nahluchlej? To tě některý z těch komediantů okouzlil tak, že tu stojíš jak solnej sloup a civíš jako tele na nový vrata?“

Johann se otočil a s úlevou se usmál. Před ním stála Margareta, Ludwigova mladší sestra. Měla na sobě šedé šaty, jejichž bílá zástěra už byla dole potřísněná mrvou, a slámově světlé vlasy jí nespoutaně padaly do obličeje. Jako jedno z mála knittlingenských dětí Margareta Johanna velmi dobře snášela a stýkala se s ním. Už dvakrát ho ochránila před jinými chlapci tím, že jim pohrozila svým otcem. Dokonce i Ludwig ji poslouchal. Johann sice potom schytal o to větší výprask, ale nebolelo ho to tak jako jindy. Prostě jenom zavřel oči a myslel na Margaretiny světlé vlasy lesknoucí se jako sláma v létě. Vyskytl se tu ale problém. Kdykoli ho Margareta oslovila, měl zpočátku zapečetěná ústa. Bylo to jako začarované! Ani teď ze sebe nevypravil jediné slůvko.

„Ty máš komedianty rád, viď?“ řekla Margareta a kousla do šťavnatého, červeně žíhaného jablka.

Johann mlčky přikývl a Margareta s plnými ústy pokračovala: „Víš, že kejklíři a komedianti jsou učinění ďáblové?“ Otřásla se. „Tvrdí to církev. Toho, kdo tančí na jejich muziku, zavedou přímo do pekla.“ Znenadání ztišila hlas a pokřižovala se. „Možná unesli i ty děti. Klidně bych to do nich řekla.“

„Nemluv nesmysly!“ obořil se na ni Johann. „Odvlekli je vlci, říkali to i lovci – a ti to přece musí vědět!“

Přes jásot a chechtot ho zničehonic zamrazilo, jako by se ocitl osamocený kdesi v divočině. Během posledních týdnů zmizely čtyři děti, sedmiletý Fritz z Knittlingenu, jeho teprve pětiletý bratr a dvě dívky ze sousedního Brettenu. Obě brettenské dívky si hrály v lese; Fritz, syn řezníka z Marktgasse, a jeho bratr, malý Peterle, hnali nedalekým dubovým lesem svini, která se vrátila sama. Lidé se domnívali, že děti sežrala divoká zvěř. Jiní mluvili o hladových, ke všemu odhodlaných psancích, kteří přebývají v lesích a jemné růžové dětské masíčko mají ještě raději než srnčí. Někdo viděl v dálce, na okraji zalesněného kopce, stoupat dým; vzduchem se prý vznášel zápach připomínající spálené maso.

Johann zaťal zuby a mlčky upřeně zíral na komedianty na jevišti. Když k němu závan větru donesl dým z pánví ve vývařovnách, zvedl se mu najednou žaludek.

Spálené maso…

Jeho hloubání přerušilo uctivé, bojácné šuškání. Margareta mu stiskla ruku a on sebou škubl. Zamrazilo ho, ale nedokázal říct, jestli to způsobil dívčin dotek, nebo za to mohly zmizelé děti, na které ještě před chviličkou myslel.

Nebo případně to, co viděl před sebou.

„Vidíš? Neříkala jsem ti to?“ zasyčela Margareta. „Podívej se na toho chlapa! Ten snad přichází přímo z pekla.“

Muž, který právě vystoupil na pódium, skutečně vypadal jako ztělesněný démon. Byl vysoký a hubený a měl na sobě červenočerně pruhovaný plášť, který na něm povlával jako netopýří křídla. Obličej měl tak bledý, jako by vůbec nebyl prokrvený, a nos měl ostře řezaný, což mu propůjčovalo vzhled dravého ptáka. Na hlavě mu trůnil široký černý plstěný klobouk s červeným pérem jako potulný scholastikus.

Nejděsivější ale byly jeho lesklé oči, které byly temné a hluboké jako bažina. Johannovi připadaly jako oči starce v obličeji mnohem mladšího muže. Když klouzaly po hlučícím zástupu, diváci zničehonic umlkali. Johann měl na okamžik pocit, že na sobě cítí mužův pohled jako lačně šátrající prsty. Poté neznámý pomalu a nábožně zvedl hlavu a vzhlédl k obloze zatažené temnými mraky. Mezitím začalo lehce mrholit.

„Hvězdy…,“ promluvil hlasem, který zněl zároveň tiše, a přesto tak pronikavě, že byl slyšet na celém prostranství před kostelem. Zněl měkce a lehce cizokrajně, jak to bývalo obvyklé u poutníků ze západu, z opačného břehu Rýna.

„Hvězdy nelžou! Nyní, ve dne, jsou neviditelné, a přesto tady jsou. Svítí nad námi a ukazují nám cestu – cestu, která je pro každého z nás předznamenaná.“ Dramaticky se odmlčel a znovu klouzal pohledem po davu. „Ah, oui, c’est vrai! Jsem schopen vidět i vaši životní cestu. Jsem totiž magistr sedmi umění a ochránce sedmikrát sedmi pečetí! Doktor černé Krakovské univerzity!“

„Čaroděj,“ zašeptala Margareta. „Vždyť jsem to věděla!“

Johann mlčel a dál naslouchal slovům záhadného cizince, který se teď obrátil na kolemstojící jako kněz se široce roztaženými pažemi.

„Najde se tu někdo, kdo by chtěl znát svou budoucnost?“ zeptal se zvučným hlasem. „Každá otázka za jeden krejcar.“ Pousmál se. „Ten, komu prorokuji brzkou smrt, dostane svou odpověď zdarma.“

Někteří diváci se zasmáli, ale jejich smích zněl dutě a bázlivě. Nad celým prostranstvím se rozhostilo napjaté ticho. Konečně se přihlásil mladý, podsaditý rolnický synek a neznámý ho pozval k sobě na pódium.

„Co chceš ode mě vědět?“ zeptal se čaroděj očividně roztřeseného mladíka, zatímco ohmataná mince změnila majitele.

„No, já…,“ spustil mladík zeširoka. „Moje Elsbeth a já jsme už přes rok pár, ale dosud nám Pánbůh nedaroval dítě. Rád bych věděl, jestli je nám osud v tomto ohledu nakloněn.“

Neznámý uchopil jeho ruku, mozolnatou pracku poznamenanou těžkými polními pracemi, a pozorně se k ní sklonil. Johannovi skoro připadalo, jako by přičichl ke kůži, ba dokonce jako by ji ochutnával a lízal jako zvíře slanisko. Uplynula notná chvíle, během níž hladil dlaň, a přitom tiše, téměř neslyšně, mumlal jakási slůvka. Nakonec se opět napřímil.

„Tvoje žena bude nosit v lůně dítě ještě před následujícím jarem. A bude to chlapec! Bude zdravý a silný, protože se narodí pod souhvězdím Ryb. Tak promluvily hvězdy!“

Muž zvedl ruce a k obloze jako by z nicoty vzlétl černý havran. Lidé udiveně vykřikli, opodál vzadu starší služebná zasténala a omdlela.

Mladý rolník s hlubokými úklonami opustil pódium a vystřídal ho další ustrašený zákazník. Johann napjatě přihlížel, jak záhadný cizinec postupně ještě prorokuje bohatou úrodu, Bohem požehnaný nový dům, správný den pro setbu a tři další zdravé syny a dcery Knittlingenu. Z dosud prázdné ruky mu vyletěly dvě vrány, hrací karty s cizokrajnými, krvavě rudými symboly se sypaly na zem jako z přízračné ruky a ze svého širokého klobouku vykouzlil živou černou kočku. Johann byl tak fascinovaný, že skoro zapomněl dýchat. Ještě nikdy nic podobného neviděl. Ten muž je určitě kouzelník! Všechny je začaroval a teď se nacházejí pod jeho neodolatelným vlivem.

Za nějakou dobu představení skončilo, neznámý se uklonil a důstojnými kroky opustil pódium. Vzápětí se na jeviště vyšplhali akrobati a začali se svými kejklemi. Ale ať skákali sebevýš a metali jakkoli odvážná salta, Johannovi najednou všechno připadalo fádní a nevkusné. Vždyť viděl skutečná kouzla a nahlédl do cizího světa za hranicemi toho pozemského! A to teď už mělo být zase po všem? Johann se zachvěl zklamáním. Dokonce ani přítomnost Margarety ho neuklidňovala. Dívka pořád stála vedle něho a držela ho za ruku. Rozpustilí harlekýni a žongléři se jí očividně líbili víc než záhadný čaroděj.

„Jak to jenom udělal?“ opakoval Johann pořád dokola, ale spíše jen pro sebe. „Jak to udělal? Jak vypustil havrana a vrány a přičaroval kočku? V čem spočívá jeho tajemství?“

„Havrani, vrány a černé kočky! Vždyť říkám, že je ve spolku s ďáblem!“ ulevila si Margareta, aniž spustila pohled z komediantů. „A teď buď zticha, jinak se mi o tom chlápkovi bude zdát. Brr! Doufám, že ještě dnes zase odjede.“

Tohle pomyšlení Johanna nevýslovně vyděsilo. Jestliže neznámý dnes opravdu odcestuje, on se nikdy nedoví, co za těmi kouzly vězí! Pokradmu se kolem sebe rozhlédl. Kde ten muž vlastně je? Vedle jeviště, kde čekali ostatní kejklíři na svůj výstup a bavili přitom kolemstojící různými šprýmy, každopádně vidět nebyl. Že by se už vytratil?

Johann pustil Margaretinu ruku a opatrně přistoupil k pódiu. Dívku zaujali akrobati natolik, že si čarodějovy nepřítomnosti vůbec nevšimla. Johann širokým obloukem obešel celé prostranství a prošel kolem levé kostelní lodě. Na druhé straně, dál od Tržní ulice, panoval mnohem větší klid. Slepý žebrák se belhal s holí po dlažbě potřísněné hnojem a v jednom temném zákoutí zvracel opilec – jinak tam nebylo vidět ani živáčka. V ulicích se převalovala šedivá podzimní mlha. Johann se nemohl ubránit pocitu, že chuchvalce mlhy jsou tady mnohem hustší než na opačné, zalidněné straně kostela; připadalo mu, že jsou skoro těstovité.

Vtom zahlédl povoz.

Vůz stál trochu stranou, hned vedle radnice, která teď byla beznadějně liduprázdná. Byl zakrytý plachtou ze zašpiněné látky; skvěly se na ní podivné znaky a runy, jež Johann nedokázal přečíst. Stará, unavená herka sklonila hlavu do kbelíku s ovsem, který měla přivázaný kolem krku. Na vnější straně vozu, přímo nad kozlíkem, visela velká rezavá klec se dvěma vránami a jedním havranem; s tichým vrzáním se pohybovala ve větru.

Jak to navlékl? Jak vykouzlil toho havrana…?

Johann se jako očarovaný blížil k ptákům, kteří třepotavě poletovali v kleci sem a tam. Co když jsou opravdu zakletí? Potichu, po špičkách, přistoupil ke kleci a natáhl ruku…

„Jestli máš hlad, musím tě varovat, ti ptáci mají zatraceně tuhé maso. Kromě toho se ti v břiše rozpustí a vrátí se zpět ke mně, svému stvořiteli. Takže bys z toho moc neměl.“

Johann se prudce otočil a zíral do tváře bledého cizince, který stál přímo za ním a shora na něho shlížel. Jak se k němu ten muž dokázal tak nepozorovaně přiblížit? Je to snad taky nějaké kouzlo?

Muž na chvíli svraštil čelo a pak se mu na rtech mihl úsměv. Za nimi bylo vidět malé, ostré zuby jako u nějaké šelmy.

„Ach, to se podívejme! Ty jsi ten chlapec, který předtím stál v první řadě.“ V cizincových očích to pobaveně zajiskřilo. „No, do tvé otevřené pusy by se vešla celá stodola.“ Zvědavě se sklonil k Johannovi, který teď ucítil slabý pach síry. „Kolik je ti let, cvrčku?“

„Já… je mi osm,“ zasípal Johann, který se zničehonic necítil ve své kůži. Najednou mu připadalo, že je kolem něho mnohem, ale opravdu mnohem chladněji než v třeskuté zimě. Hudba a hluk trhu k němu už pronikaly jenom zdálky, jako přes nějaké mohutné, zavřené dveře.

„Hm…“ Vypadalo to, že muž přemýšlí; držel hlavu stejně nakloněnou na stranu jako číhající ptáci v kleci vedle něho. Nakonec – ta chvíle trvala snad celou věčnost – se v celé své velikosti napřímil.

„A jak se jmenuješ?“ zeptal se úsečně.

„Já… já… jmenuju se Johann Georg, jsem syn velkostatkáře Jörga Gerlacha,“ odvětil Johann. „Ale moje matka mi říká Faustus.“

„Tak Faustus… Jak krásné, a přesto podivné jméno.“ Muž se usmál. Johann měl na chvilku pocit, že se v temných očích neznámého zablesklo – jako blýskavice za mraky obtěžkanými deštěm. „To pak také určitě víš, co to latinské slovo znamená?“

„Znamená,šťastný‘,“ odpověděl horlivě Johann. „Nebo také,přinášející štěstí‘,,požehnaný‘. Matka pořád říká, že jsem se narodil pod šťastnou hvězdou. Domnívá se, že osud se mnou zamýšlí velké věci.“ Pokrčil rameny. „I když vůbec nevím, co tím myslí. Tvrdí, že jsem vznešené krve.“

„Vznešené krve? Ohó! To by ses musel častěji mýt.“ Muž se zasmál. „Každopádně je tvoje matka moudrá a zřejmě i ctižádostivá žena. Člověk nezřídka kráčí cestou svého jména.“ Najednou uchopil Johanna za paži a přitáhl ho velmi blízko k sobě. Rozevřel chlapcovu pěst a pozorně se zahleděl na dlaň. Něco na ní ho zřejmě vyvádělo z míry, a tak se k ní sklonil ještě hlouběji. Opět, stejně jako předtím na pódiu, ji očichal; Johann měl na chvíli dojem, že cítí na kůži drsný jazyk, jako by ho olízl kozel.

Poté muž začal mumlat. Znělo to jako prastaré zaříkávání.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog