KALIBR

Angela Marsonsová

Mrtvé vzpomínky

Případy Kim Stoneové

KALIBR

DEAD MEMORIES

Copyright © Angela Marsons, 2019

First published in Great Britain in 2019 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Jana Kunová, 2020

ISBN 978-80-242-7093-7

Tuto knihu věnuji Maureen Kingové,

která sice odešla, ale nikdy se na ni nezapomene.

Prolog

17. červen

Oči Amy Wildeové se zavřely, když jí do žíly začalo proudit a tělem kolovat tekuté zlato. Úplně viděla brázdu té doběla rozžhavené krásy řítící se k jejímu mozku.

Účinek se dostavil téměř okamžitě. Rozkoš zaplavila každičkou píď její bytosti, tak intenzivní, až to skoro bolelo. Euforie ji přenesla na jinou planetu, do jiného světa, na dosud neobjevené místo. Tak skvělý pocit ještě nezažila. Tělem jí pulzovalo nadšení. Jedna vlna extáze za druhou dorážely na její kůži, svaly, šlachy – až rovnou do morku kostí. Snažila se ji udržet, když začala ztrácet na síle.

Neodcházej. Miluju tě. Potřebuju tě. Neodcházej, křičela, prosila, žebronila její mysl, zoufale na tom pocitu lpěla, co nejdéle to šlo.

Když se vytratily poslední záchvěvy štěstí, pootočila hlavu doleva, aby si vyměnila tajný úsměv s Markem, svým milým, svým přítelem, svou spřízněnou duší, jako vždycky, když si společně šlehli heroin.

Jenže Mark nevypadá dobře, uvědomila si navzdory únavě, která ji stahovala do přívětivé temnoty zapomnění, co po dávce vždycky následovala.

Věděla, že oba sedí na zemi v neznámém pokoji. Že ji přes džínovou bundu hřeje radiátor. Věděla, že má na zápěstí pouta, ale bylo jí to jedno. Po takovémhle rauši na ničem nezáleželo.

Pokusila se vyslovit Markovo jméno, ale nechtělo se jí prodrat ven z pusy.

S Markem nebylo něco v pořádku.

Neměl zavřené oči, nepoddal se už hřejivé dřímotě. Měl je dokořán, bez mrknutí civěly do jednoho bodu na stropě.

Amy se chtěla natáhnout a dotknout se ho, zatřást s ním, aby se probudil. Chtěla si s ním vyměnit ten úsměv, než se podvolí tmě.

Nemohla ale pohnout ani svalem.

To nebylo normální. Obvyklá tíha, která se jí vsakovala do kostí, v ní vyvolávala letargii, pocit, jako by na sobě měla závaží, ale doposud vždycky sebrala dost energie, aby se otočila a přitulila se k Markovi.

Vyčerpání se jí snažilo zmocnit, zavíralo jí víčka, přemlouvalo ji ke spánku, ale musela se pokusit Marka dotknout.

Vzdor snášející se mlze se vší silou snažila pohnout aspoň jediným prstem, ale bez odezvy. Zpráva se nemohla dostat z mozku dál.

Snažila se bojovat s plíživou dřímotou, ale jako by jí někdo přes hlavu přetahoval peřinu.

Připadala si bezmocná, slabá, nedokázala zahnat černotu, věděla však, že Mark ji potřebuje.

Nic naplat. Stínům, které ji pronásledovaly, neuměla utéct.

Začaly se jí klížit oči a zaslechla ještě, jak se zabouchly dveře bytu.

Kapitola 1

Kim cítila, jak jí trne čelist z neustávajícího ťukání dráždivě doléhajícího k jejímu levému uchu.

Do její garáže vletěla otevřeným oknem, které v červnovém vzduchu ztěžklém příslibem bouřky příliš nevětralo, můra. Hmyz se stále dokola vrhal proti šedesátiwattové žárovce.

Tohle ťukání ji ale nerozčilovalo.

„Jestli se nudíš, můžeš vypadnout,“ řekla, když se z výpletu kola odlouplo pár vloček rzi a přistálo jí na džínech.

„Já se nenudím, já přemejšlím,“ odvětila Gemma, zaklonila hlavu a zadívala se na můru, která se propracovávala k mrtvici.

„Přesvědč mě,“ pronesla Kim suše.

„Snažím se rozhodnout, jestli mám vzít kytku s sebou, nebo ji naaranžovat doma do vázy.“

„Hmm…“ odtušila Kim nápomocně a dál oškrabovala rez.

Věděla, že Bryant i spousta dalších lidí má své výhrady vůči jejímu přátelství s teenagerkou, kterou Kimina nemesis doktorka Alexandra Thorneová zneužila a zmanipulovala k tomu, aby ji přišla zabít.

Bryant to viděl tak, že holka by měla být pod zámkem ve věznici Drake Hall, v níž aktuálně přebývala i její matka a kde se Gemma tehdy setkala se sociopatickou psychiatričkou, která považovala za své životní poslání při každé příležitosti Kim potrýznit za to, že jí zatrhla ohavné experimentování se zranitelnými pacienty.

Z Bryantova pohledu se za žádných okolností nelze spřátelit s někým, kdo chtěl vaši smrt. Je to jednoduché. Až na to, že není. Protože Kim dokonale chápala dvě věci: Jak skvěle umí Alexandra Thorneová využít k manipulaci každou slabost nebo zranitelné místo daného člověka – ty, o kterých sám ví, i ty, o kterých ne. A že tohle děvče si nikoli vlastní vinou prožilo pěkně mizerné dětství.

Na dívčinu odpověď Kim nereagovala proto, že by se snažila její slova znevážit. Jenom zkrátka nevěřila, že by ta kytka byla nakonec potřeba.

Gemmina matka si během dceřina života odpykávala jeden trest za druhým a dítě vždycky hodila na krk tomu z příbuzenstva, kdo byl zrovna ochotný se ho ujmout, až nakonec nikdo takový nezůstal. Gemmě nezbylo než prodávat své tělo, aby měla na jídlo. Kdovíproč však zůstávala s matkou v pravidelném kontaktu a při každé příležitosti ji navštěvovala.

Příští týden měli matku propustit, jenomže vždycky nějak spadla do dalšího maléru, kvůli němuž jí trest prodloužili.

Kim Gemmě učinila nezávaznou nabídku, ať nevyráží do ulic, když se bude potřebovat najíst, a přijde místo toho k ní. Žádný gurmánský zážitek jí sice poskytnout nemohla, ale strčit do trouby plech mražených hranolků nebo pizzu ještě zvládla.

A Gemma nabídku využívala i nadále, přestože se jí před měsícem podařilo získat práci na půl úvazku v dudleyské knihovně.

„Tak jak to jde v práci?“ zeptala se Kim a tématu Gemminy matky se zcela vyhnula.

Gemma dlouze zafuněla a Kim se zasmála.

Někdy byla Gemma předčasně zestárlá osmnáctiletá žena, zocelená svými rozhodnutími a klacky, které jí už život stačil naházet pod nohy, a jindy jí bylo zkrátka osmnáct.

A Kim dnes ta neplánovaná společnost nevadila. Zrovna tenhle den ne.

„Hele, Gem, možná to není vrchol…“

„Nudy,“ skočila jí Gemma do řeči. „Je to vrchol nudy,“ prohlásila a protáhla obličej. „Odpípávám půjčený knížky, odpípávám vrácený knížky. Dávám knížky do regálů. Než večer zavřeme, mám tu čest pucovat klávesnice veřejnejch počítačů.“

Kim skryla úsměv. Daleko víc ji bavilo poslouchat, jak si Gemma naříká na práci, než fňukání, že nemůže žádnou sehnat.

„Jo, a včera za mnou přišla taková miloučká bábrlinka,“ pokračovala a vstala. Nahrbila záda a předstírala, že se belhá o holi. „‚Promiň, děvenko, mohla bys mi prosím ukázat, jak mám poslat synovi na Nový Zéland tyhlety fotky?‘ zeptala se a vrazila mi do ruky totálně předpotopní digitální foťák. Na mou duši…“

„Počkej,“ zarazila ji Kim, protože jí zazvonil telefon.

„Stoneová,“ ohlásila se a oprašovala si přitom rez z džínů.

„Nerad ruším, inspektorko, ale v Hollytree se něco stalo. Nebylo moc dobře rozumět. Mám jen adresu a jedno slovo,“ ozval se dispečer.

„Dejte mi tu adresu,“ řekla Kim a stoupla si.

„Chaucerova budova, byt 4B.“

Zhoupl se jí žaludek. Stejný dům, o tři patra níž. Zrovna dneska, do hajzlu.

„Dobře, vyrážím. Pošlete tam taky Bryanta.“

„Rozkaz.“

„A to slovo?“ zeptala se. „Co to bylo za slovo?“

„Mrtví , inspektorko. To slovo bylo mrtví .“

Kapitola 2

Kim se na ninjovi s lehkostí proplétala bludištěm ulic, slepých uliček a zkratek a přitahovala zvědavé pohledy skupinek lidí, kteří se co možná nejméně oblečení srocovali na chodnících ve snaze vystavit se nočnímu vánku.

Slunce zapadlo před patnácti minutami a zanechalo po sobě rudě mramorované nebe a teplotu stále ke dvacítce. Čekala je další dlouhá, upocená noc.

Kim prokličkovala mezi kójemi s popelnicemi a zamířila k Chaucerově budově, prostřednímu věžáku v otylém břiše rozlehlého sídliště Hollytree.

O Chaucerovce bylo známo, že je ze zdejších věžáků nejdrsnější a bydlí tu to nejhorší, co může společnost nabídnout.

Prvních šest let života to byl i její domov. Obyčejně dokázala tu vzpomínku nechat připíchnutou na nástěnce v nejzazším koutku mysli. Dnes ale ne. Právě teď ji měla přímo před očima.

Prosmýkla se s motorkou mezi dvěma policejními vozy, sanitkou a motorkou rychlé záchranné služby a zaparkovala za Bryantovou Astrou Estate. Bydlel o pár kilometrů blíž a ona ztratila pár minut, než ze svého domu vystrkala Gemmu. Dívka ji s vykulenýma očima zasypávala zvědavými otázkami, k čemu ji volají.

Kim by jí to stejně neřekla, ale sama nevěděla.

„Čumte, svině na motorce!“ zahulákal někdo v davu, když si sundala helmu.

Prohrábla si rukou krátké černé vlasy, aby je odlepila od kůže, a potřásla hlavou. Jo jo, tuhle nadávku neslyšela už, no, nejmíň tři dny.

Hlouček lidí kolem křiklouna se zasmál, což Kim ignorovala a zamířila ke vchodu věžáku.

Prošla vnějším kordonem, vnitřním kordonem a potom u výtahů a schodiště narazila na zeď strážníků.

Výtah vpravo měl otevřené dveře a visel pod úrovní podlahy, evidentně mimo provoz.

„Dobrý večer, inspektorko,“ pozdravila jedna policistka a přistoupila k ní. „Funguje jen jeden výtah,“ ukázala na displej, ze kterého Kim odečetla, že se kabina právě nachází v pátém patře. „Vyklízíme patro nad i pod.“

Kim kývla, že rozumí. Schodiště nechali volné pro policii, kdežto výtah zůstal přístupný obyvatelům.

Evakuovat kvůli incidentu v jednom podlaží celou budovu nepřicházelo v úvahu, a tak museli situaci nějak dirigovat.

Zamířila ke schodům a začala výšlap do čtvrtého patra.

Levá noha už jí díkybohu po zlomenině, kterou utrpěla před třemi měsíci po pádu ze střechy dvoupatrové budovy během vyšetřování dřívějšího případu, zesílila natolik, že ho zvládla.

V každém patře stála hlídka a starala se, aby se nikdo nepokusil k incidentu přichomýtnout. Jeden strážník ve čtvrtém patře jí s úsměvem podržel dveře do chodby.

Zamířila k otevřenému vchodu.

Cestu jí zastoupil inspektor Plant.

„Co to sakra…?“

„Mohla byste chvilku zůstat tady?“ požádal ji a otočil se.

Sjela ho ocelovým pohledem. Znala ho dobře, několikrát s ním pracovala. Na co si to sakra hraje?

„Plante, jestli neuhnete z těch…“

„Váš kolega Bryant,“ řekl celý nesvůj. „On vás tam nechce.“

„Co to do prdele žvaníte?“ rozčílila se. Tohle je místo činu, ona je hlavní vyšetřovatelka a chce vstoupit.

„Kašlu na to, co…“

Věta zůstala viset ve vzduchu, když se za inspektorem objevil Bryant. Plant ustoupil stranou.

Bryant byl popelavý, obličej měl stažený, oči plné hrůzy. Takhle příšerně nevypadal, ani když během jejich minulého velkého případu ležel na zemi a ona mu mačkala břicho, aby zastavila řinoucí se krev. Kdyby strážníci nevěděli, že je detektiv seržant, už by ho někdo balil do protišokové termodeky.

„Bryante, co to sakra…“

„Nechoďte tam, šéfko,“ řekl tiše.

Kim se snažila pochopit, o co tady jde.

Byli už spolu svědky toho nejhoršího, co si lidé dokážou vzájemně způsobit. Dívali se na těla, kolem nichž ve vzduchu visel pach krve. Viděli mrtvoly v nejhorším stadiu rozkladu, hemžící se červy a mouchami. Společně vyhrabali ze země těla nevinných dospívajících dívek. Věděl, že její žaludek snese v podstatě cokoli, tak proč se jí právě teď snaží bránit v cestě?

Odvedl ji stranou. „Kim, žádám tě jako přítel. Nechoď tam.“

Nikdy jí v pracovní době netykal. Ani jedinkrát.

Co to tam krucinál viděl?

Zhluboka se nadechla a probodla ho pohledem.

„Bryante, uhni mi z cesty. Hned.“

Kapitola 3

Kim se propletla mezi personálem, který posloužil jako naváděcí koridor k místu činu. Nikomu nestála za druhý pohled. Čekají ji tu, tak co má sakra Bryant za problém? ptala se v duchu. Cítila, že ho má pořád v patách.

Proč dělá kruci takový tyjátr?

Zeď uniforem se rozestoupila a ona zůstala jako přimrazená.

Na několik krátkých vteřin utichly všechny zvuky a oči přestaly zaznamenávat pohyb, protože utkvěly na výjevu před ní.

V ústech jí vyschlo, přemýšlela, jestli neomdlí. Ucítila na lokti Bryantovu ruku, podepřel ji.

Otočila se a zadívala se na něj. Ve tváři měl vepsaný strach, starostlivost. A ona mu rozuměla. Už věděla, proč se ji snažil ochránit.

Polkla nevolnost a obrátila pohled zpět, pokoušela se zbavit pocitu, že všechno dělá zpomaleně.

Opřený zády o radiátor tam seděl vyzáblý černovlasý muž kolem osmnácti let. Jeho mrtvé, lesklé oči hleděly přímo vpřed, hlava mu přepadla doleva. Kostnaté nohy se ztrácely v džínách, které je zakrývaly. Z krátkých rukávů trička trčely mléčně bílé paže, sotva silnější než kulečníkové tágo.

Byl nesporně mrtvý, ale jeho tělo se dalo do pohybu, začalo se rytmicky otřásat. Kim sjela pohledem po jeho pravé paži, zdvižené mírně od těla, až k zápěstí s náramkem pout, která byla stále ještě přicvaknutá k radiátoru, a zápěstí dívky, kterou měli pořád v práci záchranáři. To oni způsobovali ty podivné záškuby, které tělem cloumaly.

Postupně k ní znovu začalo doléhat okolní dění, jako by jí někdo pomalu sundával z uší sluchátka.

„Budeme ji muset převézt, Geoffe,“ řekl jeden ze záchranářů. „Nahodili jsme ji už dvakrát, příště…“

Nedořekl to, plné vysvětlení nebylo zapotřebí.

Uhnula, když dívku bez námahy vyzvedli na nosítka. Záchrana života má přednost před zachováním důkazních stop.

Dokud záchranáři pracují, žádné vyšetřování se nekoná.

Když dívku pokládali, nikdo nefuněl námahou.

Byla ještě vyhublejší než mrtvý chlapec vedle ní. Kosti jí stěží zakrývala tenká, místy povislá kůže. Mladistvou tvář měla vychrtlou, pod kůží jí ostře vystupovaly lícní kosti a brada. Kolem očí měla tmavé kruhy a kůži posetou boláky.

Když ji nesli ke dveřím, z úst se jí vydral tichý sten.

Když druhý záchranář procházel kolem Kim, něco odkopl z cesty. Přistálo jí to u nohou.

Zaslechla, jak Bryant ostře zalapal po dechu, když uviděl na zemi prázdnou lahev od Coca-Coly.

Kim se rozhlédla a snažila se zachovat klid. Myslela, že na ni budou všichni zírat. Čekat, až nějak zareaguje. Až se rozkřičí každou buňkou v těle.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3