Přeložil Stanislav Pavlíček

Eliza Maxwell: Ve vlastním stínu

Copyright © 2019 by Amber Carter

All rights reserved.

Translation © Stanislav Pavlíček

ISBN 978-80-249-4170-7

Tahle byla pro tebe, Jasone,

můj po všechny časy oblíbený člověče.

Až do té doby, než jsi přinesl domů ten

hloupý zvonek z recepce, aby si s ním děti hrály.

Bohužel už pro tebe není.

Místo toho jsem ti napsala haiku:

Smrt lásky naší

zvonek přivodil, jímž já

sbohem ti dávám.

1

GRAYE

To jméno napsané pomocí inkoustu na krémové obálce z pergamenového papíru známým nevzhledným rukopisem sestry Margaret je obviněním. Kostnatým prstem, který se k ní natahuje z minulosti, aby ji označil za podvodnici.

Graye to jméno už nepoužívá a sestra Margaret to samozřejmě ví. Když ho tady teď vidí drze napsané černé na bílém, může to znamenat jen jednu ze dvou věcí. Buď byla jeptiška tak zaujatá obsahem obálky, že jí to vypadlo z paměti a spletla se, anebo to udělala schválně.

Ani jedna možnost neuklidňuje Grayin nevyrovnaný pulz.

Její pravidelné ranní činnosti to zcela narušilo. Jako obvykle si vyzvedla poštu, pak se zastavila na kávu v kavárně pod svým maličkým bytem, ještě předtím, než tento podnik oficiálně otevřel pro veřejnost.

„Pane Robbie, vy jste světec,“ řekla majiteli, jenž byl zároveň i jejím bytným, když spatřila kelímek s kávou, kterou každý den připravoval speciálně pro ni.

„Musím se postarat o svou oblíbenou nájemnici.“

Graye se usmála. To, že o ní tak hezky smýšlel, souviselo víc s tím, že nepořádala hlučné večírky než s jeho náklonností k ní, ale to ji netrápilo.

Když člověk nemá žádné přátele, neplyne z toho moc výhod, ale jednou z nich je, že bývá dobře zapsán u pronajímatelů bytů.

Za tu kávu jí nikdy nic neúčtuje. Protože žije ze stipendia, nemůže si Graye moc věcí dovolit, ale pár dolarů mu do sklenice na spropitné stejně dala, tak jako to dělává každé ráno.

Kelímek nyní stojí zapomenutý na venkovním stolku před ní a káva v chladném zimním vzduchu stydne.

Klidné ráno je další věc, kterou si navzdory chladu může dovolit. Normálně se z něj raduje, ale dnes její samotu kazí to jméno, nezvaný host, který se tlačí do jejího soukromého prostoru.

Graye se třesou ruce, když odtrhává přilepenou chlopeň obálky, a nevědomky zadržuje dech.

Vytahuje tenký obsah. Ze složeného papíru vyklouzne výstřižek z novin a spadne jí do klína.

Klapot bot na vysokých podpatcích po chodníku. Graye ten zvuk skoro neregistruje. Pohled jí to táhne k titulku toho novinového článku. Rychle ho přejíždí očima, zatímco klapot nabírá na rychlosti a stále se přibližuje.

Graye nepotřebuje číst slova napsaná v dopisu, aby pochopila, proč jí to sestra Margaret poslala.

Titulek říká všechno. Sedm slov. Nic víc, nic míň. Roky, které strávila vytvářením svého nového života, se náhle zdají být křehké a nepodstatné; její důkladné plány do budoucna nejsou ničím jiným než jen dětskou fantazií.

Šátrá v kabelce u nohou, pak náhle vstane a málem překotí vratkou ozdobnou židli. Kroky zesílí, zrychlí, jejich zvuk se rozléhá opuštěným ránem a buší jí v hlavě. Graye potlačuje nutkání utéct.

Už není Gracie Thackerová. Ta dívenka je pro ni stejně mrtvá jako rodina, kterou kdysi měla.

Graye si přehodí tašku přes rameno, jednou rukou sevře dopis a druhou poslepu popadne kávu.

„Gra-cie…“ vychází zpěvavá ozvěna z nejtemnější komůrky její paměti. „Vylez ven, ať jsi, kde chceš…“

Nepoběží jako kořist, která prchá před dravcem. Je Graye Templetonová a má plán.

Otočí se, když kroky zesílí na maximum a srovnají s ní tempo. Srážka, která následuje, má v sobě nádech nevyhnutelnosti.

Po nárazu na sebe ty dvě ženy zůstanou civět s otevřenou pusou. Rozdíl mezi nimi je větší než jen rozlitá káva, která stéká po té z nich, jež spěchala kolem.

„Ach, bože, já se tolik omlouvám!“ podaří se Graye říct zpoza rukou, jimiž si zakrývá ústa. Papírový kelímek od kávy a plastové víčko spadly na chodník u jejích nohou.

Druhá žena udiveně hledí na své ušpiněné oblečení. Oči se jí zalesknou, když je zvedne, aby se setkaly s Grayiným pohledem. Chvíli to vypadá, jako kdyby se měla rozplakat.

Místo toho však žena oči zavře a pomalu nasaje nosem vzduch. Když potom oči zase otevře, Graye se připravuje na záplavu výčitek.

„Já jen doufám, že nebylo bez kofeinu,“ pronese ta žena tiše, hlasem klidným a melodickým. „Byla by škoda obětovat tuhle blůzu za něco, co ani není pořádné kafe.“

Graye si klekne, aby zdvihla svou kabelku a ženin telefon. Vstává, setřásá z telefonu kapičky kávy a pak ho otírá o vlastní košili.

„V kafe bez kofeinu nevěřím,“ odvětí Graye. Její zrak vyletí vzhůru, když se ta žena rozesměje.

„No, díky bohu za to. Žena podle mého gusta.“ S úsměvem vezme z Grayiny natažené ruky telefon a pohlédne na displej.

Graye mlčky stojí a vstřebává neznámý pocit, který plyne z toho, že se jí podařilo rozesmát jiného člověka. Zejména někoho, kdo je tak… plný života. Ano, pomyslí si Graye, když převrací ten obrat ve své mysli. Plný života je správná volba.

Je skvěle oblečená a bezvadně učesaná a je protikladem Graye, která skoro cítí, jak ustupuje do pozadí a splývá s chodníkem a cihlovou zdí za sebou.

Ta žena má dokonale upravené obočí a přenáší váhu z jedné nohy na druhou. „Musím běžet, jinak se nestihnu dojít domů převléct a včas se vrátit.“

Strčí si telefon do kabelky a místo něj vytáhne peněženku. Vyjme z ní desetidolarovku a nabízí ji Graye s dalším úsměvem. „Kupte si aspoň náhradu. Nikdy bych si neodpustila, že jsem vás nechala bez kofeinu.“

„Ach, ne.“ Graye vrtí hlavou. „To já jsem do vás vrazila.“

„Což by se nestalo, kdybych dávala pozor, kam jdu.“ Žena natáhne ruku a uchopí tu Grayinu. Vtiskne jí do dlaně bankovku a jemně nad ní zavře Grayiny prsty.

„Prosím,“ dodá, přitiskne obě ruce na její zavřenou dlaň a mrkne. Její lehký úsměv jí vytvoří v levé tváři dolíček.

Ta nečekaná laskavost Graye natolik zaskočí, že jen překvapeně zamžiká. Žena si na rameni upraví popruh kabelky.

„Bylo to krásné, má přítelkyně,“ pronese, „ale musím už běžet.“

Změní se v oblak lesklých blond vlasů a stihne udělat několik kroků ve směru, z nějž přišla, než Graye najde v sobě hlas.

„Počkejte!“ zavolá.

Žena se otočí, ale pořád se přitom vzdaluje.

„Já bydlím právě tady, nad kavárnou.“ Graye ukáže na budovu, kde pan Robbie otáčí cedulku s nápisem ZAVŘENO, odemyká dveře a zvědavě ty dvě ženy pozoruje.

Kroky zpomalí.

„Nemám nic takhle hezkého.“ Graye kývne hlavou směrem k blůze a sukni, jež jsou nyní zničené. Ten oděv stál pravděpodobně víc, než Graye utratí za oblečení za celý rok. „Ale mohla bych mít něco použitelného.“

Žena se zastaví a nakloní hlavu.

„Opravdu?“ V jejím hlase je stopa naděje. Jako kdyby právě byla pozvána na večírek s přespáním u kamarádky.

Graye přikývne a uvědomí si, že se na tu velkorysou ženu, jejíž hlas zní tak potěšeně, usmívá.

„Nevadilo by vám to?“ zeptá se žena.

„To je to nejmenší, co pro vás mohu udělat.“

„Ach, zlatíčko, zachránila jste mi život.“ Spěchá zpátky ke Graye. „Mimochodem, jmenuju se Laura.“

„Já jsem Graye. Graye Templetonová.“

„Krásné jméno.“

Graye odvrátí oči, ale ve tvářích cítí teplo.

„Gra-cie.“ Šepot vzpomínky, která není nikdy daleko. „Najdu tě, Gracie. Nemůžeš se schovávat navěky.“

„Děkuju,“ zamumlá. „To je rodinné jméno.“

Vede Lauru směrem ke schodům, po nichž se dostanou k jejímu bytu. Když ta lež opouští její rty, zní jí v hlavě utichající zbytek smíchu.

2

LAURA

„Co myslíš?“ Laura se otočí kolem osy, aby předvedla svůj komplet.

Je neformálnější, než jaký si zamýšlela dnes vzít. David s tím nebude souhlasit, ale na názoru manžela jí už záleží méně než dřív.

Jí se to docela líbí.

„Ta barva ti sluší mnohem líp než mně.“ Ta upřímná mladá žena, která jí nabídla pomoc, sedí s nohou přes nohu na dokonale ustlaném jednolůžku u jedné ze zdí toho malého bytu.

Laura zkoumá levandulovou košili s knoflíčky na klopách límečku. Má hezkou barvu a vhodně doplňuje její přespříliš velký tyrkysový náhrdelník. Potěšená výsledkem si ohrne vypůjčené džíny nad kotníky a vsune nohy zpátky do svých lodiček tělové barvy na vysokých podpatcích. Oděv říká: sebevědomá a přístupná.

„Graye, nevím, jak ti mám poděkovat. Doufám, že kvůli tomu nepřijdeš někam pozdě.“

„Ne,“ odvětí mladá žena. „Jsem asistentka přednášejícího na vysoké škole, ale čekají mě až později.“

„A ty tam ještě studuješ?“ zeptá se Laura, když si upravuje náušnici.

Graye přikývne. „Dodělávám si magistra.“

„Takže jsi na východní pobřeží odněkud přesídlila?“

Laura jen odhaduje, ale myslí si, že v hlasu mladé ženy zaslechla nádech Středozápadu.

Graye si zastrčí pramen vlasů za ucho. Znovu přikývne, ale víc neřekne. Laura na ni netlačí, ale hodně ji to zajímá. Byt totiž poskytuje jen málo nápověd o své obyvatelce. Je čistý, skromně zařízený a hezky uspořádaný, ale nikde nevidí žádné osobní prvky.

Laura si pozorně prohlíží Graye a přitom si bere kabát a kabelku. Přemítá o tom, co asi schovávají skryté hlubiny téhle mladé ženy. Laura si toho povšimla už mnohokrát. Čím více člověk mluví, tím méně toho má co říct.

V té souvislosti ji znovu přepadnou myšlenky na Davida, zastydí se za ně. Její manžel není povrchní, jen mu prostě došla slova. Minimálně ta smysluplná. Pro spisovatele je to svým způsobem smrt, domnívá se. Smrt zaživa. Taková, kdy David jen vynakládá hodně energie na to, aby se pokusil skrýt před světem.

Musí to být vyčerpávající.

Laura zalétne očima k červeným číslicím na hodinách, jež jsou umístěny dokonale rovnoběžně s rohem stolu. Zaúpí.

„I když se mi strašně protiví vybrakovat ti šatník a hned zmizet, musím to udělat. Za hodinu a něco mám vést jeden workshop a nejsem vůbec připravená.“

„Samozřejmě.“ Graye se okamžitě zvedne z postele. „Nechci tě zdržovat.“

„Zdržovat mě?“ zasměje se Laura. „Prosím tě, prokázalas mi laskavost.“ Obtočí si kolem sebe svůj měkký hnědý plášť a je vděčná, že má kabát vhodnou barvu, aby se v ní ztratily stříkance od kávy, které předtím poničily i její blůzu.

Ženy si vymění telefonní čísla a slíbí si, že se zase brzy sejdou.

„Až budeme mít čas, můžeme posedět a popovídat si víc,“ navrhne Laura. „Strašně ráda bych slyšela tvůj příběh, Graye Templetonová.“

Když Laura spěchá směrem k přednáškové síni v areálu Cornellovy univerzity, vzpomene si na úsměv, který při těch slovech vykvetl na Grayiných rtech, a pomyslí na svou matku jižanského původu.

„Každý má nějaký příběh,“ často říkávala Lisette. „Poslouchej s otevřeným srdcem a budeš díky tomu lepší člověk.“

Laura si vzala tu radu k srdci a vystavěla svůj život a úspěšnou kariéru na příbězích jiných lidí.

Všimla si, jak Graye chvatně schovávala něco, co vypadalo jako zmačkaný dopis, do zásuvky stolu, když spolu vstoupily do bytu. To roznítilo Lauřinu zvědavost, jež okamžitě zvedla hlavu a začala kolem sebe čenichat.

Nebude samozřejmě vyzvídat. Každý má právo na tajemství. Ale to jí nezabrání v přemýšlení o tom, co by ta mladá žena mohla tak horečně skrývat před úplně cizím člověkem. Laura má pocit, že v Graye Templetonové je toho víc než jen klidné vody na povrchu.

3

V jiné době a na jiném místě, ve vzdálené zemi, žije malá popelka, která existuje ve stínu své chytré a skvělé starší sestry. Zatímco sestra září, ona je jen šedá myška. Sestra se točí, a popelka jen smutně sbírá peříčka a třpytky, které padají z její sestry, a skrývá je v malé dřevěné truhličce. V ní ukrývá svá tajemství.

Popelka schovává truhličku s tajemstvími pod postelí. V klidných dnech, kdy jsou matka a sestra pryč, poté co odešly v záplavě barev a lesku, zbožně otevírá západku té skříňky. Tiché zaskřípání pantíků je něco, jako když jí přítel, spoluspiklenec, šeptá cosi hezkého do ucha.

Dívka se dotýká pokladů, jedním prstem každý něžně hladí a říká si, jaké by to asi bylo žít ve světle.

Jak příjemné to musí být. Jako paprsky odpoledního slunce, které sem dopadají oknem a pomalu se posunují po opotřebované přikrývce její postele.

Touží obývat ten prostor. Žít v něm, dokud žije v ní, vyvěrá z jejích očí, z jejího úsměvu.

Takhle by ji měla vidět matka.

* * *

GRAYE

Graye rychle položí sluchátko telefonu v kanceláři zpátky do vidlice. Je to potřetí, co vytočila číslo, které zná nazpaměť. Je to potřetí, co zavěsila dřív, než doznělo první zazvonění.

Po posledním předčasně ukončeném pokusu se jí třesou ruce.

„Koukej se dát dohromady,“ nabádá se šeptem. Teď není správná doba, a ani místo, na to, abys to řešila.

Je v bezpečí. Není třeba panikařit.

Graye Templetonová je skutečná. Skutečná osoba s touhami a cíli. Malá Gracie je dávno jen duch.

Pořád má čas. Musí se jen soustředit.

„Ty známky musí být kompletně vloženy do systému ještě dnes, slečno Templetonová.“ Doktor West, vysokoškolský pedagog, o ni sotva zavadí pohledem, když kráčí kolem jejího stolu.

„Samozřejmě, pane doktore.“ Vkládání známek za polovinu semestru dokončila už před dvěma dny, ale neobtěžuje se mu to připomínat.

Tento týden si vzpomněl na její jméno, což je pokrok.

„Jste připravená na tu přednášku v jednu hodinu?“ zeptá se ze své pracovny, když ze sebe setřásá kabát.

„Ano, pane doktore.“ Jeho asistentkou je už tři týdny. Tohle je poprvé, kdy jí svěřil výukové povinnosti. Přednášky jsou částí práce, kterou nerad předává někomu z podřízených.

Když nic jiného, zdá se, že si užívá zvuk svého hlasu.

Doktor West zcela neodpovídá představě starého, prachem pokrytého profesora anglického jazyka. Ve svých pětačtyřiceti je moc mladý na to, aby byl starý, a trochu moc hezký na to, aby byl knihomolem, ale také drobet menší než klasicky vysoký, snědý a pohledný muž. Jeho oblíbené tvídové sáčko s koženými záplatami na loktech vypadá, že si ho vybral, ať už vědomě nebo nevědomě, aby mu dodávalo punc intelektuálství. Stárnoucí surfař přesazený do akademického prostředí, který se snaží oblékat náležitým způsobem.

Graye si strčí ruce pod stehna, aby skryla jejich chvění. Přednáška je ta nejmenší z jejích starostí.

„Vrátím se včas na hodinu v patnáct třicet. Zbytek odpoledne si můžete vzít volno, pokud nemáte žádné resty.“ Poplácá se po kapsách a pak se otočí, aby si vzal telefon.

Graye nikdy nemá žádné „resty“. Zakládá si na tom. Profesor si toho musí teprve všimnout.

Mobil mu v ruce zazvoní.

Už jděte, prosím.

„Můžete pustit mou ženu dovnitř, až přijde? Určitě zase přiběhne pozdě.“

Přikývne, když doktor West přijímá hovor a neobtěžuje se zavřít za sebou dveře pracovny.

„Isaacu,“ pronese svým vycizelovaným sytým hlasem, který užívá za řečnickým pultíkem. Kdyby cello umělo vrnět, znělo by jako doktor West, když se snaží udělat dojem. S ní nikdy ten tón nepoužívá.

Graye koutkem oka pozoruje, jak si sedá na kraj stolu.

„Graye?“ ozve se povědomý hlas ze dveří vedlejší kanceláře.

Graye rychle zvedne oči a doufá, že na ní nebude vidět otrávený výraz.

„Lauro!“ Graye se za stolem překvapením narovná.

„To musí být osud, Graye Templetonová. Nevěřím na náhody.“

Graye otevře ústa, aby odpověděla, ale přeruší ji zvuk luskajících prstů. Obě ženy se otočí směrem k doktoru Westovi.

Drží telefon u ucha, jednou dlaní zakrývá jeho spodní polovinu a rty neslyšně vysloví slova Dvě minuty.

Laura protočí oči a mávne rukou. On za sebou zavře dveře pracovny.

„Ty pracuješ tady? Ty jsi Davidova asistentka? Svět je tak malý!“ Výraz na Lauřině tváři Graye vykolejí. Zdá se, že Laura má radost.

Lidé se většinou dívají skrze ni. Už se s tím smířila.

Bývala možná doba, kdy doufala, že by to mohlo být jinak. Před svou první přednáškou sotva dokázala udržet v hlavě myšlenku. Sedmdesát osm párů očí a všechny upřené na ní.

Se zpocenými dlaněmi a zrychleným tepem zaujala pozici v popředí přednáškové síně.

Není to vzpomínka, k níž se Graye často vrací. Vždycky vyvolá na jejích lících rozpačité zardění a v žaludku cítí něco horkého a tvrdého.

Ti studenti, kteří byli natolik zdvořilí, aby zdvihli zrak, na ni upřeně hleděli lhostejnýma očima, s bradou podepřenou rukama, a nevykazovali žádnou reakci. Zbytek se soustředil na své mobily a jedinou známkou toho, že jsou naživu, byla zuřivá práce jejich palců na malých displejích.

To, že si jí nikdo nevšímal, pro ni nebylo nové. Ale to, že byla neviditelná i před sálem plným lidí a její pečlivě volená slova dopadala na hluché uši, způsobilo, že si jen uvědomila svou pošetilost, když očekávala něco jiného.

Konec ukázky

Table of Contents

1

2

3