Přeložil Roman Švidrnoch

Melanie Golding: Zlatíčka

Copyright © Melanie Golding 2019

All rights reserved.

Translation © Roman Švidrnoch, 2020

ISBN 978-80-249-4179-0

Věnováno památce Amber Baxterové

(dříve Finkové) 1979–2012

17. dubna

Peak District, Velká Británie

Seržantka Harperová stála na mostě spolu s dalšími policisty. Sledovala ženu na protějším břehu přehrady. Ta se před hladinou váhavě zastavila a v náručí pevně svírala své dva kluky, dvojčata.

Harperová se otočila k inspektorovi. „Jak blízko k ní jsou?“

Střípek pobřeží, na němž žena stála, byl hustě zarostlý křovisky. I na tu dálku Harperová viděla, jak má nohy rozedřené do krve od trnitých šlahounů.

„Ne dost blízko,“ odtušil Thrupp. „Nemůžou přijít na to, kudy se k ní dostat.“

Vzduch rozřízlo staccato vrtule, poryvy vzduchu zbičovaly hladinu nádrže. „Odstupte od vody,“ hulákal megafon z obrovského stroje, visícího nad maličkou figurkou matky. Ohlušoval a hrozil, ale to bylo tak všechno; policisté na palubě dobře věděli, že v údolíčku nemají šanci bezpečně přistát, ani sestoupat tak nízko, aby mohli ženu zachytit navijákem.

Harperová v okulárech dalekohledu sledovala, jak si žena sedá do vyschlého bahna, tváří k obloze, děti pořád v křečovitém sevření. Možná to přece jen nakonec neudělá.

Hlavou se jí mihla vzpomínka na to, co jí řekla ta stará paní. „Strčí je do vody, když bude chtít svoje vlastní děti zpátky. Rovnou pod hladinu. A bude je tam držet.“

Žena už neseděla u hladiny; byla po kolena ve vodě a brodila se dál. Seržantka skopla boty, vyšplhala na zábradlí a připravila se ke skoku.

Kapitola 1

To dítě není mé, jako to první bylo,

neumím ho ukonejšit písní,

neumím ho přivinout v náruč

a oblažit ho svými prsy.

A přece leží v kolébce mé maličké

a světlo nebes, na něž odešla,

proměňuje se v jeho zlatých vlasech.

The Changeling (Podvrženci)

James Russell Lowell,

13. července

20.10

Toužila po jediném – aby ta bolest už skončila. Pak by během několika zázračných chvil zmizel i strach a jistota, že umře. Nejraději by usnula. Místo toho se nad ní skláněl Patrikův ustaraný obličej, rámovaný zelenou nemocniční čapkou, a už zase věděla, kde je. Rodí své děti. Epidurál jí nezavedli proto, aby jí ulevili od příšerných kontrakcí, ale aby mohli použít kleště. Všechno se pořád mohlo zvrtnout. První dítě uvízlo v porodních cestách. Takže místo aby si dovolila zanořit se do sladkého nevědomí a spát – což nedělala už třicet šest hodin – musela se zkusit soustředit na to, co přijde.

Doktorčina tvář se najednou objevila strašně blízko jejímu obličeji, stažená rouška odhalila ústa a většinu brady. Ženiny rty se hýbaly, ale neshodovaly se se slovy – to dělají ty drogy a vyčerpání; všechno vnímá zpomaleně.

Lauren se zamračila. Doktorka na ni shlížela, ale zdála se být nesmírně daleko. Mluví na mě, usoudila Lauren. Měla bych poslouchat.

„Paní Tranterová? Fajn. Kvůli epidurálu nemůžete cítit kontrakce, takže vám řeknu, kdy máte zatlačit, ano?“

Laurenina ústa vymodelovala „o“, ale lékařka už byla pryč.

„Tlačte!“

Cítila, jak doktorka zatáhla a celé její tělo sklouzlo po lůžku ve směru tahu. Nedokázala říct, jestli přitom zatlačila, nebo ne. Vynaložila dost úsilí, aby se zatvářila, jako že se snaží, a napnula krční svaly, ale někde v hlavě jí zašeptal hlásek, proč vlastně? Vždyť stejně nemůžou poznat, jestli jsem tlačila, že ne? Možná bych si mohla aspoň na chvilku zdřímnout.

Zavřela oči.

„Teď zatlačte!“

Doktorka zatáhla znovu a zasnění zmizelo s prvním, který byl venku. Lauren otevřela oči a všechno se zase zaostřilo. Čas nabral správnou rychlost, možná dokonce ještě zrychlil. Zadržela dech a čekala na pláč. Když nakonec přišel, tenoučký a vysoký, slaboučký protest proti nesmírnému traumatu, začala brečet taky. Dlouho zadržované slzy vyrazily jako projektily. Patrik jí stiskl ruku.

„Chci se podívat,“ řekla, a v tu chvíli jí položili dítě na hrudník, ale obráceně, na zádíčka; jeho zadeček měla u brady a jediné, co mohla vidět, byla složená žabí stehýnka a slabounké ručičky, vlající ve vzduchu. Patrik se nad nimi sklonil, šilhal po dítěti, smál se, brečel a cpal prst do malinké dlaně.

„Nemůžeš ho otočit?“ zaprosila, ale nikdo nereagoval. Skoro nevnímala další doktorčino „tlačte!“ a další táhnutí. První dítě někdo zvedl z hrudi a místo něho přistálo druhé.

Teď už dokázala vztáhnout ruce a otočit ho obličejem k sobě. Držela ho v kolíbce z paží a studovala jeho tvář, zatímco tvoreček současně zkoumal tu její, pusinku vyšpulenou do trumpetky, v napůl zavřených očičkách neviděla žádné bělmo, jen hlubokou modř. Ačkoli dvojčátka byla geneticky identická, čekali s Patrikem, že se budou malinko lišit, přece jen jsou to individuality. Dva nádherní kluci, pomyslela si s malinko nucenou radostí, kterou zastiňovala jiná myšlenka: mohla bych už konečně usnout? Všiml by si toho někdo?

„Riley,“ řekl Patrik. Jednou rukou se jemně dotýkal Laureniny tváře, prstem přitom hladil klukovu. „Co?“

Lauren měla pocit nemístného nátlaku. Říkala si, že pojmenování odloží o pár dnů, až kluky trochu poznají a budou mít čas si to pořádně promyslet. Co když tak zásadní rozhodnutí pokazí?

„Riley?“ řekla, „myslela jsem…“

Patrik se narovnal, v ruce už držel mobil.

„Co ten druhý? Rupert?“

Rupert? Ten nebyl ani na seznamu. Jako by se Patrik snažil dát jim jména, ještě dokud je mimo, nacpaná oblbováky, ochablá, s půlkou těla paralyzovanou; neschopná se bránit jeho návrhům. To není fér.

„Ne,“ řekla, možná trošku moc nahlas. „Jmenuje se Morgan.“

Patrik svraštil obočí. Zadíval se směrem, kde jejich možná-Morgana zrovna prohlížela pediatrička. „Fakt?“ Telefon strčil zpátky do kapsy.

„Nemůžete tu být dlouho,“ upozornila Patrika sestra, roztáhla smaragdově zelené záclony a začala odvážet lůžko z porodního sálu. Lauren chtěla protestovat: doufala, že budou mít s miminky aspoň malou nerušenou chvilku, než odtamtud Patrika vyhodí.

Z porodního sálu na novorozenecké oddělení to byl kus cesty, stovky metrů chodeb, možná tisíce. Patrik vezl vozík s jedním dvojčetem, zatímco sestra tlačila těžkou postel s Lauren, která držela to druhé. Malé procesí beze slov rachotilo žlutě nasvícenými chodbami. Lauren nejdřív napadlo, že Patrik měl správně ulehčit sestře a vézt těžkou postel, ale když se přiblížili k oddělení, byla ráda, že nic neřekla. Bylo zřejmé, že sestra přesně ví, co dělá; i když byla oproti Patrikovi poloviční, vahou vlastního těla zkušeně odrazila postel kolem rohu, rovnou do pokoje, a jako plachetnici ji nakormidlovala do jednoho ze čtyř prázdných boxů, toho krajního u okna. Ozvalo se jediné cinknutí, jak lůžko jemně ťuklo o zeď. Patrik by s nimi určitě naboural do něčeho drahého.

Sestra zašlápla brzdu a zahlásila: „Jsme tady!“ Pak se podívala na Patrika a kývla směrem k nástěnným hodinám. „Patnáct minut!“

Zatímco se vrzání jejích pantoflí vzdalovalo chodbou, Lauren s Patrikem neměli oči pro nic jiného než pro dvojčata. „Kterého máš?“ zeptal se Patrik. Lauren otočila malý štítek na křehoučkém zápěstí miminka, spícího v jejím náručí. Modrým fixem na něm stálo Tranter #1.

„Morgana,“ řekla.

Patrik se sklonil nad vozíkem s „dvojkou“. Lauren si pomyslela, že později určitě všichni ocení, jak jsou dvojčata podobná svému tátovi, ale momentálně neviděla nic, čím by se schoulený drobeček tomu velkému chlapovi podobal. Dvojčata si určitě byla podobná, jako dvě fazole z jednoho lusku; nebo jedna fazolka dvakrát. Riley měl stejně svraštělý obličejík jako jeho bratr, stejně dlouhé prsty s neuvěřitelně dokonalými nehty. A stejný výraz měli, i když zívali.

Na porodním sále je navíc někdo oblékl do úplně stejných bílých pyžam, což Lauren lehce rozladilo – přestože byly z jejich vlastní tašky, kterou si do porodnice přinesli. Sbalila bodýčka různých barev a představovala si, že aspoň jedno dvojče oblékne do žlutého. Bez jmenovek by se kluci dali lehce zaměnit – a kdo by se to kdy dozvěděl? Takže díky bohu za ně!

Morgan v její náruči pohnul hlavou a napůl otevřel oči. Pak je zase pomalu zavřel. Pro dvojčata dostali jediný pojízdný vozík, takže Riley odpočíval pod Patrikovým dohledem v plastové postýlce, přišroubované k jeho horní části. Matrace, na které ležel, byla tuhá, neforemná a na každém jejím konci byly dvě deky, potištěné logem špitálu. Postýlka se vůbec pro dítě nehodila. Plastový podnos i matrace byly pro miminko sbalené do klubíčka neodpustitelně ploché; pro housenku, která se bojácně smotá, jakmile ji někdo vezme do dlaně. Patrik znenadání lehce pohnul vozíkem a Rileyho ručičky i nožičky se rozlétly do všech stran jako rozbalené origami.

Pomaličku se zase svinul, stejně zpomaleně, jako jeho bratr zavíral před chvilkou oči. Zpátky do kuličky, lehce otočené na bok. Aby se dítě v takové poloze udrželo, měla by tu místo podnosu být miska, hnízdečko. Jak je možné, že to ještě nikoho nenapadlo?

„Ahoj, Riley,“ vydal ze sebe Patrik divným pištivým hlasem. Pak se narovnal. „Je to zvláštní pocit, říkat mu jménem.“

Lauren si jedinou volnou rukou přitáhla vozík blíž k lůžku, opatrně, aby se ta malá kulička nepřekulila. Přetáhla přes ni deku a ohnula rohy matrace, aby miminko bezpečně zafixovala.

„Ahoj, Riley,“ řekla. „Jo, je to trošku divný. Ale to je asi normální, na to si zvykneme.“

„Ahoj, Morgane,“ otočila se k druhému miminku. Pořád čekala, až ji zaplaví mateřská láska. Ta, o které všichni, co mají děti, mluví, ta, která měla přijít okamžitě, vteřinu po porodu, a měla zastínit všechno, co do té doby kdy cítila. Tolik se na ni těšila. A trápilo ji, že ještě nepřišla.

Podala Morgana Patrikovi, který ho převzal jako porcelánovou vázu z dynastie Ming, o níž mu řekli, že je dražší než rodinný domek; paralyzován strachy kam a jak ho položit, aby se mu náhodou něco nestalo. Lauren to přišlo komické i dojemné zároveň. A když miminko – které jeho hrůzu zřejmě vycítilo – začalo brečet, Patrik ztuhnul s legračně panickým výrazem. Morganův pláč probudil i Rileyho, který se okamžitě přidal.

„Dej ho sem, k Rileymu,“ řekla. Dvojčata byla spolu celý svůj dosavadní život. Zajímalo by ji, co to pro ně všechny bude později znamenat. Ti dva byli s ní, rostli v ní devět měsíců; tři jedinci spojení v jednom každičkou vteřinu každého dne jejich veškeré dosavadní existence. Až doteď. Cítila úlevu, že už tam nejsou, a výčitky za tenhle úlevný pocit; zároveň jí bylo líto, že je donutili udělat první krůčky bez ní, ty první nevyhnutelné kroky, první z mnoha dalších, jež je od ní nakonec odvedou. Jsou tyhle pocity viny a ztráty tou zatím nenalezenou mateřskou láskou? To určitě ne.

Patrik položil kvílící balíček tváří v tvář jeho dvojčeti a pláč zázračně ustal. Oba natáhli miniaturní paže na své ochmýřené hlavičky, Morgan chytil Rileyho ouško. Všechno ztichlo. Shora vypadali jako iluze, jíž se Lauren stále nechtělo uvěřit. Sáhla si do svědomí, ale zatím pořád neměla pocit, že by nával mateřské lásky už dorazil.

Rázné kroky přísné sestřičky už zase vrzaly oddělením, bylo skoro devět. Za chvíli přijde Patrika požádat, aby odešel, a Lauren, která pořád ještě necítila nic od pasu dolů a nebyla schopná se hýbat, bude sama a ponechána svému osudu – plnění všech nároků svých dvou novorozených miminek.

„Nemůžeš mě tu nechat,“ řekla Lauren.

„Nemůžete tady zůstat,“ kontrovala sestra.

„Přijdu, jak to jenom půjde, hned co otevřou pro návštěvy. Neboj,“ uzavřel Patrik.

Políbil ji na čelo, oba kluky taky. A trochu moc spěšně odkráčel.

Kapitola 2

Odešel a Lauren v tichu pokoje osaměla. Seděla, čekala, až vypukne chaos. Teď naštěstí spali. Ze svého lůžka pozorovala dvojici bílých zachumlaných kokonů s nevěřícným úžasem: tohle jsem opravdu vyrobila? Ani teď večer nebylo v nemocnici ticho, natož tma. Jen okna se změnila v černá zrcadla a Lauren překvapilo, že místo jejích očí odrážela hluboké díry. Hrozný pohled. Raději se odvrátila.

Budova jemně vibrovala nejrůznějšími tóninami, slévajícími se v monotónní hukot, lezavý akord, jemuž nedokázala porozumět. Lauren složila hlavu na polštář a zjistila, že jedním ze zpěváků je její vlastní lůžko, přidávající disonanci k o něco hlubšímu, ale silnějšímu hučení klimatizace. Dalším byla stolní lampička, ale její bzučení Lauren spíše uklidňovalo. Zavřela oči, stále opřená vsedě, a ostré světlo lampy jí propalovalo víčka. Zhluboka se dvakrát nadechla a vydechla, pak potřetí a počtvrté. Po nekonečných hodinách se dočkala. Konečně začala usínat.

Do lehkého dřímání se jí najednou nabouralo kňourání miminka, zabolelo to, jako by ji někdo udeřil. Přinutila se otevřít oči, ale při každém mrknutí viděla černo-červené pruhy, žilní mapu svých víček vpálenou do duhovky. Odmrštila lampu od obličeje tak prudce, až narazila na zeď.

Možná že zase usnu, napadlo ji v návalu zoufalého optimismu. Jenže Rileyho kňourání se změnilo v něco jako kvokání a z něj přešlo do plnotučného uáááááá. Musela něco udělat. Jedno řvoucí dítě bylo až nad hlavu.

Přitáhla vozík k posteli, jak to jen šlo, ale zjistila, že miminko nedokáže zvednout. Jednou rukou se totiž pořád musela opírat o lůžko, aby umrtvená a stále bezmocná spodní část jejího těla nespadla z postele. Jenže aby Rileyho mohla správně vzít – tedy jednou rukou podepřít hlavičku a druhou tělíčko, jak ji to učili v předporodním kurzu – potřebovala obě. Riley měl pusinku dokořán, oči křečovitě zavřené, nožičky se začínaly napínat a třesoucí se ručičky šátraly ve vzduchu po neexistující opoře.

Lauren pomyslela na dělohu, do níž se vešli oba a v níž je stačila živit a udržet v teple. Bylo jí jich líto, mrzelo ji, že jim nelítostná příroda vzala milovaný domov a vyšoupla je sem, vytáhla je z lůna do její náruče – ona jediná teď tvořila hráz mezi nimi a neznámým světem. Nesměla selhat a zklamat je; přitom ani nedokázala zvednout svoje dítě a naplnit mu bříško. Což bylo teď, jak si musela přiznat, jediným smyslem jejího života.

Morgan zaslechl bratrův pláč. Začal sebou ve spánku mlít; zatím se neprobudil, ale dlouho to trvat nebude. Lauren se natáhla a popotáhla Rileyho za pyžamko, sevřela pěst a počkala, až se zkroutí do uzlíčku. Pak zadržela dech a jednou rukou ho nadzvedla, vyděšená pohledem na bimbající se hlavičku, zakloněnou na pružném tenkém krčku dozadu. Trvalo jen vteřinu, než ho přesunula do svého klína a hned pak ji napadlo, že ještě před dvěma hodinami, během porodu, musel jeho zdánlivě křehký a jemný krček udržet váhu celého těla, když ho tahali kleštěmi za hlavičku ven, a to byl nějaký tah – přesto doktoři nepochybovali, že to krk zvládne.

Jak se snažila nakrmit Rileyho, Morgan se úplně probral a začal hladově vřískat. Mohla jen bezmocně poslouchat ten zoufalý alarm, který neuměla vypnout, výkřiky vrážející jehly rovnou do jejího těla, vytlačující mozek z lebky jedinou myšlenkou – nakrm mě, udělej, co musíš, utiš mě, abych přestal brečet. Po pár nervních a nesnesitelně dlouhých minutách vsunula Rileymu malíček do koutku úst, aby ho odstavila. Jedinou volnou rukou nataženou jako jeřáb ho s obtížemi vrátila zpět do postýlky, aby ho vyměnila za hladovějšího bratra. Chviličku bylo slyšet jen přicucnutí miniaturních rtů, jak jedno dítě saje a druhé odpočívá, ale jen do chvíle, než Rileymu došlo, že má vlastně ještě taky hlad a že ho odstrčili.

Krmila jednoho, zatímco druhý se jídla hlasitě dožadoval, a tak to šlo pořád dokola. Pachtila se jako Sisyfos a doufala, že to přece musí jednou skončit – ale ono ne. Zmáčkla bzučák, aby přivolala pomoc. Jenže když sestra přišla, vypadala tak naštvaně a příkře, že se Lauren už pak neodvážila zavolat znovu.

Noc se natahovala a čas poskakoval kupředu, jak se její na cáry rozervaný mozek snažil aspoň na chvilku usnout, spočinout a dobít se po vší té námaze. Po dni a noci a dalším dni bez spánku, po němž přišla tahle noc, předlouhá noc plná zdvihání, otáčení, krmení, sezení v poloze, z níž ji po pár minutách bolelo celé tělo. Kdy už necítila záda ani rozedrané a krvácející bradavky, na nichž krev zaschla vždy jen do chvíle, než se jich zmocnila další tvrdá, mokrá, maličká přísavka. A pak, když odezněl účinek požehnaného epidurálu, přišla bolest od jejího zmasakrovaného pánevního dna, kde ji museli řezat a sešívat, kde se její tkáně natahovaly tak dlouho, až praskly.

Neměla ponětí, jestli vůbec kdy spala. Zdálo se jí, že spíš ne, ale vzpomínala si, že jednou jemně ukládala dítě do postýlky, pak jen mrkla a bylo skoro o hodinu později.

Závěs mezi její a vedlejší kójí byl zatažený. Sestry musely přivézt další maminku. Dvojčata tichounce dřímala, dvě čárky stočené tváří k sobě, klidné, spokojené.

Z druhé strany závěsu slyšela konejšení, nějaká maminka mluvila na dítě. Tiše, mumlavě, což Lauren něčím rozčilovalo; nedokázala ale přijít na to, proč jí to zní tak divně. Trochu se zaposlouchala. Nic zvláštního, prostě jen žena mumlající banality svému dítěti. Tak proč ji to tak vyvádí z míry? Slyšela i zvuky dítěte, ačkoli tohle znělo jako nějaké ptáče, maličko kvokalo, kvákalo, pípalo, žadonilo o nakrmení. Pak jiný zvuk, víc jako koťátko. Lauren dovolila víčkům klesnout a začala odplouvat do snů o ženě s kočkou a ptáčkem, šlachovité hubené stařeně, držící oba tvorečky za krk a krmící je z kyblíku tlustými červy. Obě ruce měla plné, takže vytahovala ty hemžící se tvory jednoho po druhém ze změti v kbelíku dlouhým černým jazykem, obtočila je dlouhou špičkou a pak vyvrhla do úst, rozevřeného ptačího zobáku a zejících čelistí koťátka. Jeho jehlovité zoubky se jemně otřely o kůži červa, který zpanikařil, trhl sebou v pošetilé snaze o únik; pak matka rozvinula svůj černý jazyk a pustila ho přímo do černé jámy hrdel obou svých dětí. Každé chňaplo po tučné vlhké ponravě, až ji roztrhly. Hltavě, mlaskavě spolkly svoji půlku, naštvané, že víc nedostaly. Stařena jim během krmení cosi říkala, naléhavě, ale Lauren nedokázala zachytit detaily, jen nabádavý šepot, aby si pamatovaly všechno, co je jim řečeno; že na tom závisí jejich životy. Zvířata v tom snu naslouchala, dokud dokázala vydržet bez jídla, pak začala vřískat, protože si žádala další příděl potravy. Jejich zvuky přestávaly být ptačí a kočičí, zněly víc jako lidská mláďata, kvokání přecházelo ve vzlyky, mňoukání v tichý dětský pláč. Stařena, pokračoval Laurenin sen, dělala na stvoření ššššš, a ta se měnila. Během jemného houpání v náručí se transformovala do svých lidských podob – až nakonec v erární kolíbce ležela dvojčátka.

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2