TAJEMSTVÍ ITALSKÉ VILY

Caroline Montague

Přeložil Petr Jiříček

AN ITALIAN AFFAIR

Copyright © Caroline Montague 2018

All rights reserved

Translation © Petr Jiříček, 2020

ISBN 978-80-249-4336-7

Tato kniha je věnována

zesnulému kapitánovi perutě RAF Iainu Pantonovi

a zesnulému Gerrymu Tyackovi.

Poděkování

Jsem velkým dlužníkem zesnulého kapitána perutě Royal Air Force Iaina Pantona a člena Řádu britského impéria Gerryho Tyacka z Wellington Aviation Museum v Moreton-in-Marsh. Věnovali mi svůj čas i nesmírné znalosti. Bez těchto dvou pozoruhodných mužů by napsání knihy nebylo možné. Byli mi mentory a detailně mě zasvětili do dějin bitvy o Británii, vysvětlili mi, jak létat a utéct z hořícího spitfiru a vůbec mi pomohli vytvořit autentickou atmosféru této neobvyklé doby. Velmi mě však mrzí, že tito dva moji skvělí přátelé už s námi nejsou, aby viděli výsledek naší společné práce.

Chtěla bych vyjádřit nejhlubší vděčnost tolika lidem, kteří mi věnovali svůj čas a naslouchali mi nebo radili. Inženýru Chrisi Yeatesovi, který mě naučil, jak spustit lavinu, vyhodit most do povětří a nekonečné množství dalších činností, které byly součástí jeho života agenta v Oddělení pro zvláštní operace. Jo Frankovi, který mi díky svým odborným dovednostem a pečlivosti pomohl zredigovat můj úplně první rukopis, než jsem jej ukázala své agentce. Mé poděkování patří rovněž spoustě dalších lidí, kteří pro mě byli při psaní této knihy tak důležití: Gine Blomefeldové, Pink Harrisonové a Robertu Colemanovi, který coby zubní chirurg byl schopen potvrdit věrohodnost mých mučivých scén, podobně jako doktorka Giles Bointonová, která mě naučila, jak zachránit fiktivního psa Nica.

Nicole Finlayové, která mi byla neustálou podporou při úpravách a editacích knihy. Johnovi Steelemu, předsedovi Air League, který zkontroloval všechny konečné detaily scén s Royal Air Force. Díky patří též Lynn Bointonové, Alexi Gardinerovi, Jamesi Parkerovi, Benu Woodovi, Johnu Playfairovi. Kapitánu Marcusi Russelovi, Jenness Hobartovi, Johnu Espedalovi, Louisi Harwoodovi, veliteli perutě Ianu Smithovi, desátníkovi Adamu Walsterovi, plukovníkovi Charlesi Radfordovi. Každý z vás hrál důležitou roli!

Zvláštní poděkování patří mé úžasné agentce Matildě Forbesové Watsonové a její asistentce Alině Flintové z WME, které mi byly neustálou inspirací a věnovaly mi moře svého drahocenného času. A také musím poděkovat své úžasné vydavatelce Clare Heyové v Orionu a celému jejímu skvělému týmu.

Naprosto všechno dlužím svému manželovi Conroyovi, který se mnou vyhledával lokality, trpělivě, laskavě naslouchal mým nekonečným geografickým dotazům a povzbuzoval mě na každém kroku. A v neposlední řadě musím nesmírné uznání projevit mým sedmi vlastním i nevlastním dětem za to, že poslední čtyři roky přežívaly vznik tohoto románu. Emily Ryderová, Henry a Eddie Coramová Jamesová byli obzvláště nápomocni svou cennou a někdy nesmírně upřímnou kritikou! Zvláštní poděkování musím směrovat také k Clemmie Coramové Jamesové, která tuto knihu bez protestů četla po každé její úpravě.

Prolog

V posteli ležel chlapec. Byl v tom podivném polobdělém stavu, kdy ani nespal, ale ani nebyl zcela vzhůru. Přes záclony se míhaly stíny a světlo z pouličních lamp odráželo na strop žlutavou záři. Venku jela přes Grosvenor Square dodávka a mířila na východ k dokům. Ale Robert, když se probral z toho zvláštního polospánku, o tom nevěděl. V následujících letech bude na toto ráno mnohokrát vzpomínat. Povzdechne si a bude si přát, aby tohle všechno mohl hned od začátku změnit.

Robert se vypotácel z postele a naboso se dobelhal k oknu. Déšť bubnoval na sklo a rozmazával dění dole na ulici. Zametač mířil s odpadky ke svému pozinkovanému vozíku a ojedinělé automobily, viditelné v šeru jen v obrysech, rozstřikovaly dešťovou vodu po silnici. Robert pustil záclonu a pomalu se oblékl. Do školy se nešlo a studenti z internátu byli brzy posláni domů.

„Snídaně, Robe, pojď se najíst se mnou!“ zavolal Anthony Marston na svého třináctiletého syna. Robert zvedl z nočního stolku nedokončený letoun, položil jej na polici vedle ostatních a seběhl ze schodů do jídelny, která se nacházela v zapuštěném přízemí prostorného domu v georgiánském stylu.

„Dobré ránko, tati.“ Z příborníku si vzal cereálie a mléko. Cítil na sobě otcův pohled.

„Božínku, tys tedy vyrostl. Byl jsi pryč jen tři týdny, ale přísahal bych, že jsi o dva centimetry vyšší.“

„Opravdu, myslíš?“

Anthony Marston přikývl. „Rozhodně. Brzy se ti změní hlas a za pár let tě budu učit holit se!“ Robert se zasmál a posadil se na židli vedle něj.

„Je mi líto těch chlapců s neštovicemi,“ řekl Anthony a zatvářil se soucitně, „ale pro tebe je to vítané volno.“

„Asi jo,“ ušklíbl se Robert. „Ale nejspíše je dostanu příště. Selby měl na špičce nosu ďubku.“

Anthony se zašklebil. „Nestraš.“

Poklepal na Robertovo album známek, které leželo na stole mezi nimi. „Koukám, žes dostal tohle. Za minutku si to hezky projdeme.“ Ukázal na dva velké obrazy, které visely na zdi za příborníkem. „Co si myslíš o posledních přírůstcích tvé matky? Babička k tomu měla co říct, to ti můžu povědět.“

Robert zamyšleně studoval ony obrazy. Miloval tyhle chvíle se svým otcem, kdy byli sami – jen oni dva. Je pravda, že cákance barvy vypadaly, jako by je na plátno někdo jen tak hodil, ale zároveň byly živé a originální, stejně jako jeho matka.

„Podle mě jsou skvělé, nemyslíš?“

„Nejsem si jistý, co to je,“ odpověděl popravdě Anthony, „ale ano, nejspíše se mi líbí.“

„Takže co o nich babička říkala?“

„Pokud si dobře vzpomínám, nazvala je bezvýznamnými mazanicemi a podotkla něco o tom, že tvoje matka je poloviční Italka. Tvá matka si to samozřejmě nedala líbit. Říkala něco o tom, že také Raffael Santi byl Ital.“ Robert se zachichotal. Matka měla vždy poslední slovo.

*

Jak tak Wilfred Archer jednoho chladného listopadového rána roku 1934 kráčel ke své dodávce, zdálo se mu, že Velká válka pro pracující třídy nic nezměnila. Nakopl odpadky přetékající pouliční koš a s výdechem zaklel. Neoficiální stávka na Smithfieldském tržišti znamenala, že za stejné peníze měl nyní třikrát více práce. Velké hotely chtěly mít maso v kuchyních kolem osmé hodiny, a on, přestože pracoval už od čtyř, nebyl ještě hotový. Zbývala mu ještě jedna cesta na východ do doků, vyřízení objednávky, předání zboží a pak návrat domů. Věděl, že je to riskantní, jeho šéf také stávkoval, ale hotely potřebovaly dodávku jídla, aby nasytily své hosty, a on sakra potřeboval práci. V letech krize po krachu na Wall Street v devětadvacátém byl šťastný, že vůbec má práci.

O půl hodiny později bylo maso v dodávce a Wilfred mířil na západ. Pohlédl na bezhvězdnou oblohu, brzy začne svítat: bude jí muset už něco říct. Zívl. Dítě mu nedovolí usnout. I když zoufale potřeboval aspoň dvě hodiny spánku, jeho žena mu po návratu domů opět vrazí do ruky láhev s mlékem.

„Promiň, lásko,“ řekne mu. „Nemám deset rukou.“

Na Piccadilly vrazil dělník do středu silnice sbíječku, a zastavil tak provoz. Ignoroval tvořící se kolonu a začal bít kladivem do země. Wilfred stáhl okýnko a vystrčil hlavu ven. „Kámo, zastav na chvilku,“ vykřikl. Muž na něj pohlédl s lehkým úsměvem a řekl: „Pro tebe cokoliv, kámo. Kdo by beztak dělal v tomhle děsným počasí?“ Odložil sbíječku na kraj silnice a pomalu se coural směrem k dělnické kavárně. Wilfred zaklel. Stěrače jeho dodávky malovaly na čelní sklo rozbředlé hnědé oblouky; v duchu si připomněl, že je musí vyčistit. Zbývalo mu už jen deset minut.

*

Anthony zvedl noviny. „Na druhé straně náměstí si vezmu taxík jako obvykle. Mám před sebou perný den – ráno zlomeninu čelisti a odpoledne schůzku ve Whitehallu. Pokusím se vrátit brzy, ať můžeme dokončit to letadlo. Mám skalpel, který se na tu prácičku perfektně hodí.“ Podíval se přes brýle na Roberta, jeho modré oči se při tom téměř schovaly v růžcích štěrbin.

„Skvělé,“ odpověděl Robert, odložil bokem misku s cereáliemi a na talíř si navršil hromadu toastů. „Mám trochu problém s řezáním balsového dřeva na směrové kormidlo.“

„Takže v šest, zavolám i tvým prarodičům.“

Anthony se chystal přečíst novinové titulky, když si vzpomněl na známky.

„Podíváme se na ně teď?“ Zvedl album a elegantně v něm listoval svýma rukama chirurga. „Pořád ti nějaké chybí. Á, Penny Red. Obchodník v Camdenu má jednu úplně novou. Budeš si na ni muset naspořit.“

„To by bylo skvělé.“

Anthony se usmál a vzpomněl si na svůj včerejší výlet za obchodníkem. Známku už koupil. Nemohl se dočkat Robertova výrazu, až mu ji bude předávat. Složil noviny, vrátil ubrousek do stříbrného kroužku a vstal. „Zajdu ještě nahoru a rozloučím se s tvou matkou. Za minutku jsem zpět.“ Ve dveřích se náhle otočil.

„Půjdeš nahoru a budeš se koukat, jak odjíždím?“

„Samozřejmě, tati.“

Robertovi se sevřelo srdce. Jeho otec byl jako herec z filmů – hranatá čelist, úhledně zastřižené tmavé vlasy, bezvadně padnoucí oblek – ale zároveň to byl ten nejlaskavější a nejlepší člověk na světě.

Zakousl se do toastu. Není kam spěchat, otec si bude nahoře chvíli povídat s matkou. Žila v představě, že snídaně v jídelně je tradice, kterou by měla rozhodně ignorovat.

Zvenku zaslechl na chodníčku kroky, v dálce troubení auta, ale v domě bylo ticho.

*

Wilfred začal panikařit. Nezvládne to, navíc už dostal varování. Nemohl ztratit práci, co by si s nemocnou ženou a ani ne tříměsíčním dítětem počal? Zahnul na Piccadilly, pak to vzal dolů na Maddox Street a přes Grosvenor Street směrem na Grosvenor Square. Dlaně na volantu se mu potily.

*

Jídelna byla vždy Robertovou oblíbenou místností. Byl ostatně se svou matkou v Heals, kde vybrala bělený dubový stůl a židle s vysokým opěradlem s vínově sametovým čalouněním.

„Co myslíš, Robe?“ zeptala se jej tehdy a zabořila se do měkkého čalounění. „Sedni si vedle mě.“ Robert se posadil a řekl, že se mu líbí.

„No, tak asi budeme mít tyhle,“ zasmála se.

Nyní dojedl poslední čtvereček toastu a šel na chodbu počkat na otce. Díval se zrovna na portrét, když Anthony sešel po schodech. „Vsadím se, že je to nejkrásnější matka na škole,“ řekl Anthony a přistoupil k synovi. „Líbí se mi, když má vlasy takto, co ty na to?“

Na portrétu byly matčiny tmavé vlasy stáhnuté do módního drdolu a odhalovaly její dlouhý krk. Její šedozelené oči se dívaly přímo na ně, byl v nich vidět náznak úsměvu. Robert souhlasně přikývl. „Vypadá jako někdo, koho bychom oba chtěli poznat, že tati?“

Anthony se zasmál. „Jsi vtipný chlapec, Roberte, ale ano, rozhodně chtěli.“

Podíval se na hodiny na krbové římse. „Raději už bych měl jít, je za pět osm. Udělej si úkoly, a když dostaneš dobrou známku, zarezervuju nám lístky na jarní leteckou show v Shorehamu,“ řekl a položil synovi ruku na rameno. „Následující dva roky jsou klíčové, Roberte. Jsi na jedné z nejlepších škol v zemi: studuj teď tvrdě a budeš mít před sebou velkou budoucnost.“

*

Wilfred si s obavami povzdechl. Doktor jim řekl, aby počkali na výsledky testů, ale oba věděli, že to není jen běžná nemoc. Co by se nedejbože mohlo stát dítěti? Snažil se na to nemyslet – nesmí na to myslet. Snažil se dívat přes čelní sklo a soustředit se na červená světla auta před sebou.

*

Anthony se v předsíni zastavil u skříně a oblékaje si kabát, odhalil čisté bílé manžety své košile. Robert byl rád, že na nich měl jeho otec ty smaltované zelené knoflíky, které mu dal k narozeninám. Trvalo mu půl roku, než na ně našetřil. Anthony si vzal ze stojanu v předsíni deštník a ze stolu svou lékařskou brašnu. Byl už u dveří, když z kapsy kabátu vytáhl malý balíček.

„Málem bych ti něco zapomněl dát.“

Robert rozevřel složený kousek papíru proti mastnotě. Uvnitř byla zbrusu nová Penny Red. Podíval se na otce a oči mu jen zářily. „Mockrát děkuju, tati.“ Objal ho a nasál vůni citrusů a cedrového dřeva.

Anthony si prohrábl vlasy. „Chtěl jsem tě překvapit, i když teď budu muset rozmazlit i tvou sestru Dianu. Myslel jsem, že bych jí dal ten křišťálový přívěsek, který jsme spolu viděli v Selfridges. Líbil se ti, nebo ne?“

„Zamiloval jsem si jej a Dí si jej zamiluje taky.“

„Dobrá tedy, zítra jí ho koupím. Tak ahoj, Robe, můj drahý chlapče, dej pozor na tu známku.“

*

Wilfred se podíval na hodinky. Bylo za tři minuty osm. Koutkem oka zahlédl přijíždět z postranní ulice černé auto; řítilo se rychle. Chtělo jej předjet. To si od toho bastarda nenechá líbit! Wilfred prudce šlápl na plyn.

*

Když se vstupní dveře zavřely, Robert se přesunul k oknu. Po Grosvenor Square auta sotva popojížděla, ale Upper Brook Street byla prázdná. Anthony roztáhl deštník a udělal krok vpřed. Byl už v polovině silnice, když se jeho lékařská brašna otevřela. Robert zaklepal na okno, aby ho na to upozornil, a Anthony vzhlédl nahoru k synovi. Jeho deštník nadmul poryv větru.

*

Wilfred uprostřed náměstí zrychlil, vyhnul se zametači a jeho vozíku a zahnul do Upper Brook Street. Černé auto se ztratilo.

*

Robert i jeho otec zahlédli dodávku ve stejný okamžik a oba věděli, co bude dál; byla to jejich poslední sdílená myšlenka. Robert viděl, jak se na otcově plášti usazuje v podobě čirých kapek déšť. O kousek dál dupalo do kaluží dítě v červených botách. Slyšel, jak v předsíni tikají hodiny. Byl však bezmocný a čas plynul k nevyhnutelnému.

*

Wilfred měl nohu stále na plynovém pedálu, když na silnici uviděl stát muže. Dupl na brzdu a přimáčkl spojku, až pneumatiky pištivě zaprotestovaly. Ale dodávka se přesto vymkla kontrole.

Wilfred slyšel vlastní křik, zatímco mu chodcovo tělo vyrazilo vstříc přes kapotu. Mužovy oči byly vykulené strachem a dlaně roztažené, jak se snažil chránit, ale maso ani kosti nemohly proti nemilosrdnému kovu obstát. Když se jeho tvář rozplácla o čelní sklo, prasklo a roztříštilo se na tisíc kousků. Pak obličej zmizel a na skle zůstala jen krev.

Wilfred otevřel dveře, vyzvracel se na silnici a otřel si ústa do rukávu své hnědé kombinézy. Pak se zhroutil na volant a obličej skryl v dlaních. Muž byl zjevně mrtvý, okradl o tátu nějaké nebohé dítě a ženu o manžela. Policie jej zatkne a on už zná konec příběhu. Jel příliš rychle. Vyfasuje zabití, bude mít spoustu času přemýšlet. Jeho žena přitom umírala. Byl v koncích.

*

Alessandra Marstonová zrovna ležela opřená o polštáře a už potřetí četla Na Větrné hůrce, když venku na silnici uslyšela pištění brzd. Odložila knihu. Slyšela hlasy; doprava se zastavila a nějaký muž křičel. Sevřel se jí žaludek. Nic to není, řekla si, zatímco si oblékala župan, který jí dal manžel, a zavazovala jej saténovým

páskem. Vůbec nic. Přešla místnost, odhrnula záclonu a pak vykřikla.

„Ne, ne, Anthony. Bože, prosím, Anthony ne.“ Ale byl to on. Její manžel ležel rozplácnutý na mokré silnici. Do nebe zírala jeho zkrvavená tvář. Když se k němu z domu vyřítil Robert, věděla, že se jí život navždy změnil.

I

Mír

Kapitola první

O dva a půl roku později

Bylo to jednoho dne na jaře 1937 v sedm hodin ráno, když Alessandra Marstonová naposledy zavřela dveře bytu, vhodila klíče do poštovní schránky a šla za svou dcerou Dianou čekat na taxi. Zatímco za oknem zářily londýnské ulice, vzpomněla si na jiné jarní ráno, když ještě bylo trochu šero a stromy byly obalené bílými květy. „Tohle,“ řekl jí tehdy její manžel Anthony, zatímco ji na rameno položil svou ruku, „je teď mé náboženství, Alessandro. Je to, jako kdyby se svět znovu zrodil, a přímo tady v Anglii.“ Nyní byl její manžel mrtvý a ona se svou dcerou Anglii opouštěla. Opouštěla své přátele, svého tchána, ale co je důležitější, opouštěla svého syna.

Za poslední dva roky se její život obrátil vzhůru nohama. Něco – pravděpodobně iracionální touha truchlící vdovy uniknout realitě – ji přimělo opustit zemi a odejít do Itálie v době, kdy začaly vyvstávat stíny možné další války.

Do půl hodiny od příchodu na Victoria Station měla Alessandra všechno, včetně své dcery, naloženo ve vlaku, který mířil na pobřeží. Diana sebou práskla na sedadlo u okna a nos přilepila na sklo. Svého ošuntělého lva Lea svírala v náručí.

Konec ukázky

Table of Contents

Poděkování

Prolog

I

Mír

Kapitola první