SMRT A DALŠÍ ŠŤASTNÉ KONCE

Melanie Cantorová

DEATH AND OTHER HAPPY ENDINGS

Copyright © 2019 by XaBo Ltd

All rights reserved

Translation © Naďa Špetláková, 2020

ISBN 978-80-249-4333-6

Věnováno mým rodičům

Doreen a Eddiemu,

kteří na mě dohlížejí ze svého obláčku,

a mým synům

Alexandrovi a Josephovi,

mým šťastným koncům.

Někdo by nám měl hned na začátku života sdělit, že umíráme. Potom bychom možná žili naplno, každý den, každou minutu. Do toho, říkám. Cokoli chcete, udělejte hned! Zítřků máte jen omezený počet.

– připisováno papeži Pavlovi VI.

PRVNÍ ČÁST

Jak to všechno začalo

Po světě chodí lidi, kterým se dějí velké věci. Já mezi ně nepatřím. Vedu obyčejný život. Dělám obyčejné věci. Tím nechci tvrdit, že bych žila nudně, nicméně se nedá ani říct, že by moje existence byla sledem okamžiků, které by bylo nutné popisovat slovy „neuvěříte, co se mi stalo“. Až doteď. Kdy se přihodilo tohle. Vážně to tak bylo…

„Jste teď s někým, Jennifer?“

Omluvně se usměju. „Ehm, ne… Pořád jsem single.“ Nervózně poposednu. Tyhle otázky nesnáším. „Občas vyrazím na rande, doktore Mackenzie, jenom nejsem tak zběhlá v seznamování po internetu. K tomu se mi na Tinderu pořád plete pravá a levá.“ Trapně se zachichotám a potom si všimnu jeho výrazu. „Ale na to jste se asi neptal.“

„Ne,“ odpoví a poškrabe se na bradě. „Jste tu teď s někým?“

To mě vyvede z míry. Nejdřív jsem si myslela, že mi chce oznámit, že mám nějakou pohlavní chorobu, čímž by se za uvedených okolností potvrdily moje obavy z veřejných záchodků a jiných zařízení. „Proč?“ zeptám se. „Měla bych?“

„Bylo by to vhodnější. Prosil jsem recepční, ať vám to doporučí.“

Což myslím udělala. Ale mně přišlo, že se zcvokla.

Sundá si brýle s kovovými obroučkami a přitiskne si dlaně na oči. „Je mi to moc líto, Jennifer. Nemám pro vás dobré zprávy. Máte vzácné onemocnění krve.“

Vypadá zachmuřeně. Tenhle výraz jsem u něj nikdy neviděla.

Místnost začne znepokojivě pulzovat. Tepe mi v uších. Pulzuje všechno kolem.

Snažím se zaměřit na lékařův obličej. Mackenzie si stiskne kořen nosu a promne si tepající kůži prokvetlou modrými žilkami. Pokradmu na mě pohlédne, jako by odhadoval mou reakci, potom zamumlá nějaké nesrozumitelné jméno. Postřehnu jenom „óza“ na konci.

„Co to je?“

Tady bude zjevně zapotřebí přednáška z biologie. Dlouhý a složitý projev o destičkách, bílých krvinkách a o tom, jak se liší od červených. Tohle mi do hlavy nikdy nelezlo, a teď, když okolní svět pulzuje, se v tom neorientuju už vůbec.

„To nezní přívětivě,“ poznamenám.

„Ne,“ zahuhlá. „Je to velice nepřívětivé. A agresivní.“ Začne se prohrabovat papíry a potom je sklepne do zarovnaného štůsku. Odkašle si. „Neléčitelné.“

Mám pocit, jako bych se přeslechla. „Tomu nerozumím.“

„Podrobně jsem to studoval, Jennifer. Je to nesmírně vzácná choroba, většina hematologů v téhle zemi se s ní za celou svou kariéru nesetká. Bohužel neexistuje žádná léčba jako dejme tomu chemoterapie. Chce to čas…“ Čelist se mu vychýlí doleva a potom se vrátí, jako by byla na gumu. „Který vy podle všeho nemáte.“ Zakašle. „V nejlepším případě tři měsíce.“

Tak moment. Cože to řekl? Podsunul to tam, jako když vám v pochybné restauraci nenápadně připíšou na účet jednu láhev vína navíc a doufají, že vám to unikne.

Zvoní mi v uších. Snažím se nevšímat si šťáv, které mi stoupají ze žaludku, ale jsou neodbytné. „Pane doktore,“ vyhrknu, „já budu asi zvracet.“

Vrhne na mě vyděšený pohled a se stařeckou pomalostí se sehne pod psací stůl, přičemž si narazí loket. „Au,“ sykne a já úplně cítím, jak to bolí. Podá mi šedý kovový koš na odpadky. Podívám se do něj. Lékař zdvořile vyčkává.

Každou svou buňkou se soustředím na koš. Mezi zmačkanými papíry leží obal od tyčinky Snickers. Obrátí se mi žaludek a zvracím. V hlavě mi duní.

Doktor Mackenzie mi podá pár papírových ubrousků a sklenici vody, kterou má po ruce. „V pořádku, dejte si načas,“ řekne.

Jak asi, když žádný čas nemám?Opatrně usrknu, snažím se srovnat si to v hlavě. „Takže vy si nemyslíte, že bych se měla pokoušet léčit?“

„Konzultoval jsem to, Jennifer, a nechci, abyste si dělala plané naděje. Navíc vás musím varovat, že veškerá léčba je čistě paliativní.“

Jeho hlas se nese štiplavým vzduchem, ale vnímám ho jen místy. „… takže i kdyby… bude to jen…“ Slova mi narážejí do uší. Nechci je slyšet.

Stěny ordinace jako by se ke mně přibližovaly. Jsou šedivé a ponuré, anonymní a bezvýrazné.

Stejně jako on.

Chodím k němu přes třicet let – je to náš rodinný lékař – a nic o něm nevím, znám jen ty čtyři šedé stěny. No vlastně tuším, že si místo oběda možná dává snickersku. Nemá tu jedinou fotografii svých blízkých, obrázek zvířecího mazlíčka či anatomické schéma. Dokonce ani žádný strašidelný plakát, který by mě odradil od kouření – tedy ne že bych kouřila, ale stejně by bylo fajn, kdyby tu bylo něco, co by člověka rozptýlilo.

Úplně jsem ztratila nit. Pomalu to uzavírá. V jeho hlase není ani kapka entuziasmu. „Jen se k vám snažím být upřímný, Jennifer,“ řekne a znovu si nasadí brýle. „Musíte pochopit, jaká je prognóza. Musíte být připravená.“

Na co, doktore?

Poděkuju.

Mackenzie vstane a otevře okno. Upírám pohled ke světlé vinylové krytině na podlaze a malinko se na židli otáčím sem a tam. Dojde mi, že mám pořád v ruce koš, a tak ho postavím, aby mi nepáchl pod nos.

„Pane doktore, vážně jste si tím jistý? Jsem přece… jenom unavená. Nic mě nebolí, jen jsem unavená. A možná trochu opuchlá. Víte jistě, že to není třeba IBS? Nebo CFS, anebo…?“ Jako bych potřebovala nějakou zkratku. A taky že ano! Cokoli, hlavně žádnou debilní „ózu“.

„Mám výsledky vašich krevních testů přímo před sebou, Jennifer,“ vysvětluje a zvedne tu úhlednou hromádku papírů, důkazy pro obžalobu. „Přál bych si, abych vám mohl říct něco jiného, ale obávám se, že jde o velmi pokročilé stadium.“ Obhajoba byla převálcována. Lékař si vyčerpaně povzdechne a potom pronese verdikt. „Opravdu mě to mrzí. Kdybyste tak přišla dřív.“

Zalapám po dechu. Je mi čtyřicet tři a zrovna jsem zjistila, že na čtyřiačtyřicet to nedotáhnu, protože jsem nestihla termín. Je mi do pláče. Ne! Brečet nebudu. Nesmím. Jsem vyškolená. Pracuju v personalistice. Výrazným emocím nesmím podléhat. Navíc to pro něj musí být už tak těžké. Nemíním mu to dělat ještě těžší. „Mě to taky mrzí,“ prohlásím.

Přisune ke mně hrst letáků jako krupiér, který rozdává žetony. „Tohle by vám mohlo pomoct,“ podotkne a hlas mu zjihne. Prkenně se na něj usměju, ledabyle papíry hodím do kabelky – popravdě bych radši mířila do koše – a dívám se, jak vypisuje recept. „Všechno seženete v lékárně za rohem. Mělo by vám to prozatím stačit.“

„Prozatím,“ opakuju s vědomím, jak zlověstně to zní.

Pročítám roztřesený škrabopis a doufám v jackpot jako kompenzaci újmy: valium nebo kodein či nějaký lék, který bych si pamatovala z máminy dávno zrušené lékárničky, z její cenné sbírky všeho, co by kdy komu mohlo přijít vhod, zejména jí. Žádný z názvů mi ale není povědomý.

„Na co ty léky jsou?“

„Pomůžou proti únavě. A bolesti.“

Zvědavě se na něj podívám, s náznakem zdvořilých pochyb. „Ale…“

Zacukají mu rty. Vím, co to znamená: Pročtěte si ty letáky.

Odkašle si a vstane, kategoricky a definitivně. „Brzy vás zase budu chtít vidět. Eunice na recepci vám najde termín, tak se za ní prosím cestou zastavte. A nezapomeňte si vyzvednout ty léky, děvče.“

Říká mi „děvče“. Takhle mě v životě neoslovil. Takže stoprocentně umírám. Doktor obejde stůl a doprovodí mě ke dveřím, což je od něj hezké, protože to většinou nedělá, a potom mě otcovsky poplácá po rameni.

„Omlouvám se za ten koš,“ vyhrknu mu na rozloučenou.

Odpočet začíná: zbývá 90 dní

Takhle to tedy proběhlo. „Eunice na recepci vám najde termín.“ Jediná schůzka, na kterou se teď můžu těšit.

Recepci se obloukem vyhnu – stejně netuším, která z nich je Eunice – a co nejrychleji vypadnu. Jdu domů pěšky. Tedy musela jsem sem dojít, protože tu jsem. Je to, jako když člověk někam vyrazí, úplně se zleje, a přesto po procitnutí zjistí, že se mu v opilosti podařilo dostat domů a provést veškeré obvyklé úkony: pověsit klíče od bytu na místo, odlíčit se, dát si nabít telefon. I když si nic z toho nepamatuje. Přesně tak jsem se ocitla doma já. Ani si nevybavuju, že bych se zastavila v lékárně, nicméně z novotou zářící bílozelené papírové taštičky na kuchyňské desce by se dalo usoudit, že jsem to zvládla. Vedle ní stojí lahvička whisky. Já whisky nepiju, ale v návalu emocí jsem zjevně usoudila, že ji potřebuju. Je neuvěřitelné, jak racionálně se člověk může rozhodovat v naprosto iracionálním rozpoložení. Teď tu sedím s hrnkem čaje v rukou a nepřítomně zírám před sebe. Nevzpomínám si, že bych si ten čaj uvařila. Možná ty poslední měsíce strávím jako v mrákotách.

V hlavě mi to víří. Kde se vzal? Ten nezvaný host v mém těle, který mi zmařil veškeré naděje na budoucnost? Na budoucnost, kterou nemám, protože jsem ho nechala zajít moc daleko. Protože jsem tu únavu brala na lehkou váhu.

Co mám dělat teď? Sedět a čekat? Jak to, že tu není moje máma, když ji potřebuju?

Pořád jsem to neobrečela. Je to zvláštní, ale pláč nepřichází. Ještě ne. Jako by tomu moje slzné kanálky odmítaly uvěřit. Zjevně se nacházím v první fázi truchlení a zatím tu neveselou zprávu popírám. Co následuje potom? Zlost? Zřejmě. Cítím, jak už se sbírá, chystá se na svou chvíli. Vztek ale musí ještě počkat. Odmítání se mi líbí.

Jenomže… musím uvažovat realisticky. Měla bych se vybavit všemi možnými dostupnými informacemi, abych pochopila, co ta „óza“ obnáší (její pravé jméno vůbec nemíním vyslovit; nikdy, absolutně nikdy té vetřelkyni neprokážu tu čest, abych uvedla její plný titul). Rozhodnu se, že si přečtu letáky, které mám v kabelce, a potom si svou novou ohavnou spolubydlící vygooglím, třebaže znám nástrahy vyhledávání nemocí na internetu. (Jednou mě nějakou dobu trápilo brnění a mravenčení, tak jsem to začala zkoumat a zjistila jsem, že mám roztroušenou sklerózu. Kterou jsem samozřejmě neměla.) Vystrašenější než teď už asi být nemůžu a jistě je lepší být připravená, no ne?

Jdu si pro ty letáky, ale pak se zarazím a kabelku upustím, jako by byla živá. Nemám na to. Rozhodnost mě opustila. Kdybych věděla příliš, mohla bych u sebe rozpoznat příznaky dřív, než bych si jich všimla coby neinformovaná. Jako když si člověk pročte příbalový leták nějakého léku, a dřív než ty zatracené pilule vůbec začne brát, je mu jasné, že ho budou sužovat křeče v břiše, průjem, vyrážka a deprese.

V duchu ječím.

Bože, jestli existuješ, tak mi prosím pomoz! Prosím poraď mi, co mám dělat.

Jsem ztracená.

Bojím se.

Umírám.

Asi jsem usnula, protože se najednou s trhnutím probudím, schoulená na gauči a úplně zmrzlá, s tím příšerným pocitem vyčerpanosti, který se šíří od hlavy přes břicho až po prsty u nohou. Abych pravdu řekla, takhle je mi většinou, když o víkendu na chvilku usnu přes den, ale teď mě ten pocit děsí. Připadám si tak bídně, jak jsem si do doby, než jsem si vyslechla tu diagnózu, nikdy nepřipadala. Takhle to dál nejde.

A potom se to stane.

Rozpláču se.

Brečím jako zjednaná, protože vím, že mě nikdo neslyší, a přitom bych si tolik přála, aby mi někdo popřál sluchu. Chtěla bych, aby mě někdo objal a ujistil mě, že se všechno spraví. Jenže jsem na to sama. Najednou nejsem až tak ráda, že jsem single. Připadám si zranitelná a obnažená. Jsem ale taky pragmatická. Ráda sepisuju seznamy. To mi možná pomůže. Osuším si oči, vysmrkám se, přestanu popotahovat a sáhnu po papíru a tužce.

Shrňme si tedy plusy:

ZAPRVÉ: Už se nebudu muset prokousávat krizemi. A nic si nenamlouvejme, na světě to momentálně stojí pěkně za prd. Bowie je po smrti, Leonard Cohen je po smrti, Maya Angelou taky. Zůstaly jenom algoritmy a politika, žádná poezie.

ZADRUHÉ: Dostala jsem o dvanáct let víc než moje kamarádka Vanessa. Ta zemřela v jedenatřiceti a já do těch dvanácti let, o které ona byla ochuzena, vměstnala, co šlo.

ZATŘETÍ: Nedostanu Parkinsona jako můj otec. Anebo Alzheimera jako matka. Nebudu mít vrásky, povislá prsa, anebo zuby, které nadskočí při zmínce slova jablko. Taky na mě možná budou lidi vzpomínat s tím romantickým zármutkem vyhrazeným těm, kteří odešli předčasně. To by bylo hezké pomyšlení. Doufám, že na mě hned tak nezapomenou.

ZAČTVRTÉ: Smrti se nebojím. Už jsem ji zažila. Byla jsem s Vanessou, když umírala. Proběhlo to poklidně. Vlastně to bylo krásné. Byla jsem s otcem a o dva roky později i s matkou. Víte, lidi se dělí na ty, co drží za ruce, a na ty, co radši zůstanou venku – jako moje sestra.

Držela jsem je za ruce.

Ale kdo bude držet mě? KDO?

Děti nemám. Prodělala jsem tři potraty, a proto se z mého manžela Andyho stal můj bývalý manžel. Prý se cítil vyloučený kvůli vnitřnímu smutku, který jsem prožívala po každé z těch ztrát. Mohla jsem truchlit s ním, kdyby si řekl, jenže to se nestalo. Prostě se porozhlédl jinde. A pohled mu utkvěl na Elizabeth. Bylo by všechno jinak, kdybychom truchlili společně? To už se nedozvím. Někdy si přeju, abych mohla všechno vrátit. Ještě nikdy jsem si to nepřála víc než právě teď.

V sobotu ráno se i se svým trápením přesunu do Kentish Town a v místním krámě, kde mají všechno za libru, si koupím kalendář s malbami od anglických mistrů. Mohla jsem si pořídit i oficiální kalendář Taylor Swift, ale když ji vidím tak energickou a plnou života, nedělá mi to dobře.

V uších mi znějí slova doktora Mackenzieho. V nejlepším případě tři měsíce. Listy od ledna do srpna vytrhám (což by se mohlo zdát jako rozmařilé plýtvání, kdyby dohromady nestály 50 pencí) a vykoukne na mě krajina od Thomase Gainsborougha a začnu odpočítávat dny od devadesátky níž, přičemž ignoruju to nešťastné v nejlepším případě. Je to jako adventní kalendář bez čokolády. Jestli budu mít štěstí, překlepu to přes Vánoce.

Ale konec sebelítosti. Není to věda; je to návod. Pobídka. Inspirace, abych maximálně využila každý den. Kdo ví, třeba se za den nula přece jenom dostanu. Třeba oslavím i nový rok.

Kalendář pověsím do šatníku v ložnici. Už tam mám dva křížky.

Dneska je poslední zářijový den – září je krátký měsíc, ale teď se zdá ještě kratší. Zítra bude Gainsborough pryč, a to už mi bude zbývat jen 88 dní. Snažím se sama sebe přesvědčit, že ke své nemoci přistupuju aktivně a stavím se k ní čelem, jenže si plně uvědomuju, že to, co dělám, je svého druhu prokrastinace. Že se tím snažím oddálit první překážku. A tou je oznámit to okolí. Protože třebaže se svůj úděl všemožně snažím popírat, až o něm někomu řeknu, nastoupí realita. A mně popírání momentálně hodně moc vyhovuje.

Zbývá 87 dní

Pondělí ráno. Dovleču se do kanceláře s úmyslem říct o tom šéfovi, což se procesně zdá jako dobrý start, ale když na to dojde, nedokážu to vyslovit. Frank je ten nejmíň soucitný člověk, kterého znám, takže by asi nebylo nejlepší začínat právě u něj.

„Ven s tím, Jennifer,“ vyzve mě.

„Ehm…“ A já se to opravdu snažím dostat ven. Z jeho výrazu jsem ale tak nervózní, že bych se nejradši otočila, znovu vešla do dveří a začala ještě jednou, se svou obvyklou sebejistotou. Jenže jsem jako přirostlá, v puse mám sucho a jazyk mě neposlouchá. „Já… Nechci ti přidělávat starosti…, ale v poslední době jsem dost unavená, vlastně abnormálně unavená.“

Vrhne na mě klasický frankovský pohled, který říká: Unavení jsme všichni. To už lepší nebude.

Rázem celá ztuhnu. Připadám si, jako bych opustila vlastní tělo, dívala se na sebe z výšky a slyšela, jak se odchyluju od scénáře. „Já… Asi bych potřebovala dovolenou, Franku.“

Založí si paže na prsou. „No tak si ji naplánuj. Víš, jak postupovat – sama jsi ty předpisy psala.“

„To jo…, ale… Ne! Máš pravdu. Naplánuju to. Jen mi přišlo vhodné tě předem upozornit.“

Stáhnu se z jeho kanceláře s pocitem nevolnosti a beznaděje. Neměla jsem zdání, že jsem tak zbabělá.

Uvažuju, jestli bych neměla začít zvolna a říct to nejdřív Pattie, své nejbližší kamarádce v práci. Do firmy jsme přišly ve stejný den před šestnácti lety, což se zdá jako včera, ale zároveň mám pocit, že je to celá věčnost. Pattie je taky rozvedená, má ale syna na vysoké. Strávily jsme společně nejeden večer, kdy si nejdřív stěžujeme na nespravedlnosti ve firmě, a po láhvi vína nebo dvou pravidelně přejdeme k hořekování nad osobními vztahy. Rozhodně jsme spíš kolegyně, ale je to stejně jako s vínem, někdy se to přeleje do osobnější roviny.

Konec ukázky

Table of Contents

PRVNÍ ČÁST

Jak to všechno začalo

Odpočet začíná: zbývá 90 dní

Zbývá 87 dní